Mörk Leonóra

A Hellinger-Madonna

Jaffa Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Tekinteted engem játszva járt át,

kit aligha értett földi szem.

(Goethe: Charlotte von Steinhez)

1

Goethe szerint az életben jó és rossz egyaránt váratlanul tör rá az emberre. Soha nem éreztem igazabbnak ezt a mondást, mint azon a szerdai napon, amikor megérkezett a Kauffmann Aukciósház e-mailje. Közönséges, áprilisi szerda volt, az a fajta nap, amikor hajlamosak vagyunk azt hinni, azon a héten már semmi meglepő nem történhet. Nagyobbat nem is tévedhettem volna.

Amikor kiderül, hogy művészettörténész vagyok, az emberek általában úgy képzelik, az életemet Botticelli-madonnák és Michelangelo-márványszobrok között töltöm. Nem rovom fel nekik, valaha én is így képzeltem. Mikor érettségi előtt bejelentettem otthon, hogy művészettörténész szakra adtam be a jelentkezési lapomat, az apukám csak bólintott, nálunk soha nem divatozott a szülői önkény, aztán annyit mondott:

– Akkor, kislányom, most két teendőd van. Először is kitalálod, hol vállalsz munkát szeptembertől, mert úgysem vesznek fel az egyetemre. Másodszor pedig számot vetsz azzal, hogy ha mégis felvesznek, diploma után nem a Louvre-ban fogsz dolgozni, hanem a kiskunfélegyházi börtönmúzeumban.

Az édesapám okos ember, matematikus, de hál’ istennek két borúlátó jóslata közül egyik sem vált be. Egyrészt elsőre felvettek, másrészt ha a Louvre-ban valóban nem is kötöttem ki, Kiskunfélegyházán sem. A névjegyem alapján a Fokassy Galéria és Aukciósház munkatársa vagyok, a valóságban azonban szabadúszó, aki alkalomadtán más megbízásokat is elvállal. Fokassy Mártával még a gólyatáborban ismerkedtünk össze, eléggé emlékezetes körülmények között: egy este váratlanul megjött a menstruációja, és én voltam a szobában az egyetlen, akinek akadt a hátizsákjában egy fél doboz fölösleges tampon. Az ilyen élmények gyorsan összehozzák a lányokat, de mint a későbbi évek eseményei megmutatták, a mi barátságunk ennél azért szilárdabb alapokra épül. A Fokassy név régóta fogalom a magyar műkereskedelem világában, Márti műkincsek között nőtt fel, már a dédapja is festményekkel foglalkozott, így kétség sem férhetett hozzá, hogy mihelyt megszerzi a diplomáját, betársul a családi vállalkozásba. Én pedig szerencsésnek mondhatom magam: nemcsak azért vettek fel a galériába, mert Márti barátnőjének számítottam, hanem mert olyan gyorsan nőtt a forgalom, hogy tényleg szükségük volt még egy művészettörténészre. Pláne olyanra, akinek restaurátor végzettsége is van, ráadásul nemcsak angolul, hanem németül is tud. A 2000-es évek elején jártunk, az emberek egyszerűen megőrültek, mindenki festményekből meg régiségekből akart meggazdagodni, és többeknek sikerült is. Ehhez képest a piac manapság ül, de azért az idén is volt 65 milliós leütés, ha nem is pont nálunk.

Tiszteletre méltó elnevezésű foglalkozásomat érdekes módon a fiúk is értékelik, sőt, kimondottan szexisnek találják. Ők bizonyára azt képzelik, naphosszat meztelen Dávid-szobrok és életnagyságú férfiaktok vesznek körül, én pedig nem sietek kijavítani a tévedésüket. Holott valójában naphosszat inkább gyengébb, mint átlagos festmények vesznek körül, és az én feladatom kiválogatni az esetleg értékesnek ígérkezőket a halálbiztosan értéktelenek óriási halmazából.

Zsolttal is a galériában találkoztam. Egy különösen hektikus nap végén összeomlott a számítógépes rendszerünk, és a karbantartó cég őt küldte ki, hogy elhárítsa a hibát. Egyedül tartottam a frontot, mikor másnap reggel megérkezett, és miután tisztáztuk, hogy nem valami jobbfajta titkárnő vagyok, hanem művészettörténész, kevéssé csiszolt informatikusmodora mindjárt egy fokkal udvariasabbá vált. Azt nem állítom, hogy igazán udvariassá, tapasztalataim szerint arra informatikus fiú alkatilag képtelen, mint ahogyan arra is, hogy szép hangosan köszönjön vagy előreengedjen az ajtóban, mégis némi respektus költözött a tekintetébe. Miközben számomra követhetetlen dolgokat művelt a szerverünkkel, és zavarba ejtő megállapításokat tett valamiféle RAID-vezérlőre és virtualizációs hypervisorra vonatkozólag, arra is talált időt, hogy a munkámról faggasson. Belém bújt a kisördög, és nekiszegeztem azt a kérdést, amivel szakmámból adódóan tesztelni szoktam, vajon egy pasi ugyanabban a kultúrkörben mozog-e, mint én:

– Ismered az idősebb Lucas Cranachot?

– Még a fiatalabbat sem – adta meg legnagyobb megdöbbenésemre a helyes választ Zsolti, és ezzel megszerezte nálam az első pluszpontot. Most már nem tagadhattam le, hogy informatikus ide vagy oda, nem tűnik nyeszlettnek, és a szerver doboza fölött rám szegeződő szempárhoz hasonló színűt legutóbb Daniel Craig arcában láttam. Később persze kiderült, hogy véletlenül kapta el a végszót, nem azért, mintha ismerte volna Erich Kästnertől Az eltűnt miniatűrt, ahol Külz hentesmester válaszol hasonlóképpen, mikor megkérdezik tőle, ismeri-e az ifjabb Holbeint. De akkor már nem számított, járatos-e Zsolt a 16. század német festészetében és a 20. század német irodalmában, szerelmes voltam belé. Vagy legalábbis azt hittem.

Zsolt azóta eltűnt az életemből, és esküszöm, az anyukám jobban bánkódik utána, mint én. Mikor legutóbb náluk ebédeltem, nagy sóhajtozások közepette megint megjegyezte:

– Kislányom, nem gondolod, hogy kár volt szakítani Zsoltival? Olyan rendes gyerek! Te meg elmúltál 34 éves, mikor akarsz szülni? Lassan kifutsz az időből!

Valóban elmúltam 34 éves, két egész hónappal, ez azonban az anyukámat nem zavarja. Világ életében az a típus volt, akinek ami a szívén, az a száján, amióta pedig nyugdíjas lett, rákapott az önfejlesztő módszerekre, és szüntelenül különféle önkiteljesítő tanfolyamokon csücsül, a helyzet csak tovább romlott. A legutóbbi helyen pláne arra biztatták, mondja ki szabadon minden gondolatát, mert az elfojtás romboló hatást gyakorol a lelkére, így mostanában végképp a legtapintatlanabb dolgokat vágja a fejünkhöz. Nem tudom, aki ezzel a javaslattal előállt, vajon megfontolta-e, hogy az ilyen verbális törészúzás milyen romboló hatást gyakorol az illető körül élők lelkére. Aligha, bár mondom, az anyukám külső ösztökélés nélkül is képes mélyen belegázolni mások lelkivilágába. Amúgy jóban vagyunk, de akad néhány beszólása, amit ha száz évig élek, se fogok elfelejteni. Emlékszem például, még egyetemre jártam, nem lehetettem több 21 évesnél, mikor egy nap teniszezésből megérkezve éreztem, hogy a szeme sarkából méregeti valóban meglehetősen kurta teniszszoknyámat. Méregette, méregette, aztán megszólalt:

– Nem vagy te már olyan ifjú, édes kislányom, hogy ilyen rövid szoknyában járkálj!

Hát, ha ettől nem izmosodik meg az ember önbizalma, akkor semmitől! Pedig a lábam vita nélkül a legdekoratívabb testrészeim közé tartozik, hosszú és karcsú. Jó, a mellemet valóban nem érdemes mutogatni, elég kicsi – ahogy az első szerelmem egyszer állati kedvesen megjegyezte, akkora, mint a cseresznye –, szakítottam is vele, de a lábam szép, és a hajam is szép, hosszú, hullámos és természetes gesztenyeszínű. Anyámnak persze ez sem tetszett, kislánykoromban rengeteget sóhajtozott, hogy vörös, és csúfolni fognak miatta az iskolában. Na de kérdem én, kin nem akad olyasmi, ami miatt csúfolni lehetne? Az egyik osztálytársamat Mihály Jutkának hívták, soha meg nem fordult a fejemben, hogy ez vicces név, míg az osztály bohóca, Papp Sanyi el nem kezdett visítani utána a folyosón:

– Hülye Mifáj Csutka! Hülye Mifáj Csutka!

Szóval anyu a hajamat sem szerette, minden hajmosáskor demonstratívan rázogatta a saját sötétszőke fürtjeit, mintha ettől egy csapásra én is szőkévé változnék. Csak a nagyi vigasztalt meg, mondván, hogy amíg meg nem őszült, neki is messze földön híres, gyönyörű vörös haja volt, sőt, az ő édesanyjának is. Elhittem neki, bár a nagyit én már őszen ismertem meg, fiatalkorából meg csak néhány fekete-fehér fénykép maradt ránk, azon aztán bárkinek bármije bármilyen színű lehetett.

Anyámnak egyébként fogalma sincs, miért szakítottam Zsoltival. Nem kötöttem az orrára, mert ha tudná, még többet nyaggatna. Az egész úgy kezdődött, hogy a kedvesem modorába váratlanul feszélyezettség költözött, elkezdett úgy viselkedni, mint a kisfiú, aki rossz fát tett a tűzre és most aggódva várja, mikor csípi fülön az anyukája. Feltűnő módon még a szextől is tartózkodni kezdett, ami korábban egyáltalán nem volt jellemző rá. Eltartott egy darabig, mire fény derült a nagy sunnyogás okára. Amíg én december elején kétnapos árverésen jártam Bécsben, az én drága szerelmem a „lezárt agyam kulcsát eldobom” jelszó jegyében szerveződött céges partin vett részt, megünnepelendő a vállalat fennállásának ötödik évfordulóját. Mivel a kollektíva kizárólag férfiakból áll (kivétel a takarítónő, de őt nem hívták meg), a kanmuri helyszínéül egy diszkrét bordélyházat választottak, ahol a tulaj, a magyar adójogszabályok átfogó ismeretéről tanúbizonyságot téve, a fogyasztásról terembérlet megnevezéssel cégköltségként elszámolható áfás számlát bocsát ki. A fiúk lelkesen éltek a helyzet kínálta változatos lehetőségekkel, kijózanodva viszont beijedtek, és valamelyik értelmesebb kolléga javaslatára testületileg elvonultak STD-szűrésre. Ennek a költségeit, menedzserszűrés címén, megint csak a cég állta. Hogy én nem tudok kifogni ilyen nagyvonalú munkáltatót! A többség ép bőrrel úszta meg a kalandot, kivéve Zsoltit, aki összeszedett egy alapos nemi szervi szemölcsfertőzést. A pozitív leleten túl az orvostól gyógyszert kapott meg valami kék trutymót, kenegetni a ragyáit, továbbá figyelmeztetést, hogy a partnerét azért nem kellene megfertőznie.

Már azon is megdöbbentem, hogy Zsolti számára a kurvázás mint opció egyáltalán szóba jöhet. Amikor pedig megértettem, hogy számára a kaland tanulsága az, milyen igazságtalan a sors, elvégre a többieknek kutya bajuk sem lett, végképp elöntötte az agyamat a vér.

– Zsolti, basszus, milyen helyekre mászkálsz te, amikor én kiteszem a lábam itthonról?

Zsolti maga is érezte, hogy ez csak költői kérdés, ezért bölcsen tartózkodott a válaszadástól, ám ettől én még inkább dühbe jöttem.

– És a többiek? – visítottam, ha így utólag belegondolok, leginkább egy fölhergelt boszorkányra emlékeztetve. – Az ő barátnőjük mit szólt ehhez? Meg a Tamás terhes felesége?

– Semmit – motyogta a szemét makacsul a földre szegezve.

– Mert nem tudnak róla, mi? Mert ők nem kapták meg a fertőzést! Ilyen szerencsétlen is csak te lehetsz, hogy kifogod az egyetlen szemölcsös ribancot!

Fogalmam sincs, hol tanulják a férfiak, hogy a legjobb védekezés a támadás, de erre az inzultusra már Zsolti is hangot váltott.

– Képzeld, először nem is akartam belemenni az egészbe, most viszont már kimondottan örülök neki! – ordított vissza. – És nem azért, mert jó volt, mert ha tudni akarod, nem volt jó!

– Nem akarom tudni! – tiltakoztam, mert tényleg nem akartam.

– Mindegy, te kezdted ezt a beszélgetést, most már végig fogod hallgatni – folytatta Zsolt váratlanul lehiggadva, ami valahogy még vészjóslóbbnak tűnt, mint a kiabálása. – Fizikailag teljesen rendben volt a dolog. Érzelmileg nem. Elmondhatatlanul megalázónak éreztem, hogy bárki lehetne a helyemben, én mint egyén, mint konkrét személy nem számítok. Egyszerűen mintha nem is léteznék, behelyettesíthető vagyok, lecserélhető, eldobható alkatrész egy gépezetben. És ami még rosszabb, közben rájöttem, mi a bajom veled.

– Velem? – nem hittem a fülemnek. Csak nem én tehetek róla, hogy még csak jól sem esett neki a félrelépés?

– Igen, veled – Zsolt kék szeme jeges hidegséggel meredt rám. A magam részéről soha nem gondoltam azt, hogy ha két ember szóváltásba keveredik, onnantól kezdve utálniuk kell egymást, szerintem a kulturáltan lebonyolított vita az élet természetes velejárója. Most viszont világosan láttam, hogy amit Zsolti mondani fog, azt nem lehet sem visszavonni, sem jóvátenni. – Hirtelen megértettem, hogy veled ugyanezt élem át nap mint nap. Hogy én nem vagyok fontos. Azért szerettem beléd, mert olyan voltál, mint egy királykisasszony, szép, távoli, elérhetetlen. De arra nem számítottam, hogy olyan is maradsz! Melletted az ember folyamatosan azt érzi, hogy kevés! Hogy nem felel meg, mert nem képes éhgyomorra Wagnert hallgatni és gőze sincs róla, kicsoda Lucas Branagh!

– Cranach. Lucas Cranach – vetettem közbe bátortalanul, mert sejtettem, hogy ezzel csak olajat öntök a tűzre.

– Tök mindegy! – legyintett fáradtan Zsolti. – A lényeg, hogy bármit csinálok, bárhogyan erőlködöm, nem engedsz közel magadhoz! Testileg igen, persze, de hadd használjak egyszer én is nagy szavakat, a lelkedhez soha! Harmadik éve úgy élek melletted, hogy állandóan azt érzem, én itt megfeszülök, te pedig gondolatban olyan messze jársz, mintha nem is az ágyamban lennél, hanem egy másik földrészen! Élvezted egyáltalán valaha, amit műveltem veled? Vagy csak eltűrted? Mit gondolsz, milyen érzés az egy férfinak, hogy hiába strapálja magát? Kész csoda, hogy nem lettem melletted teljesen impotens!

Azt hiszem, itt eredtek el a könnyeim. Zsolt egy darabig elgondolkodva bámult rám, de kísérletet sem tett arra, hogy megvigasztaljon. Aztán sarkon fordult, bevonult a nappaliba, a fejére húzta a tévé fülhallgatóját és benyomott valami sportcsatornát. Másnap este arra értem haza, hogy amíg én dolgoztam, ő összepakolta a cuccát, és egyszer s mindenkorra kiköltözött a lakásomból és az életemből. Nem is az fájt igazán, hogy szakítottunk, hanem a kép, amit rólam festett. Tényleg ilyen lennék, megfoghatatlan, kiismerhetetlen és megérthetetlen, valódi kötődésre képtelen, hideg szörnyeteg? Frigid bestia, aki az érzéketlenségével férfiatlanítja a mellé sodródó férfiakat? Korlátozás nélküli hozzáférést valóban még senkinek nem adtam magamhoz, ám ezt soha nem gondoltam problémának. Ugyan ki ad bárkinek is? Igaz, amikor gimis korunkban egy pszichológiai teszt során össze kellett számolnunk, hány embert szeretünk, meglepődve tapasztaltam, hogy az osztálytársaim nálam jóval hosszabb listát gyártottak, de úgy véltem, ez csak terminológia kérdése. Én is sokakat kedveltem már az elsős tanító nénimtől kezdve a nagyapámék szomszédjában lakó Kovács bácsiig, aki gyerekkoromban mindig megengedte, hogy segítsek neki megetetni a malacait, a „szeretem” kategóriát azonban a szüleim és a nagyszüleim számára tartottam fenn. Szerintem az ember arról állíthatja, hogy szereti, akinek az elvesztését ugyan túléli, de csak borzasztó fájdalmak árán. Zsolti és kisszámú elődje nyilvánvalóan nem tartozott ebbe a kategóriába.

Eléggé megviseltek a történtek, a telet és a különösen undokra és esősre sikerült kora tavaszt, néhány kivételes pillanattól eltekintve, abban a kellemetlen lelkiállapotban töltöttem, amikor az embernek mélységes meggyőződésévé válik, hogy soha többé semmilyen öröm nem vár rá az életben. Ezért is történt, hogy amikor azon az áprilisi reggelen megnyitottam a laptopomon a levelezőprogramot, és megláttam a Németországból érkezett e-mailt, először nem mertem hinni a szememnek.

Frau Katalin Orosz

Fokassy Galéria és Aukciósház, Budapest

Tisztelt Orosz Asszony!

2013. április 6-án kelt, Lendvay György: Fiatal anya gyermekkel című művére vonatkozó megkeresésére válaszolva örömmel tájékoztatom, hogy a képet az idei márciusi árverésünkön megvásároló ügyfelünk beleegyezett abba, hogy Ön a közvetítésünkkel felvehesse vele a kapcsolatot. Amennyiben a festmény iránti érdeklődését továbbra is fenntartja, kérem, lépjen összeköttetésbe galériánk titkárságával, hogy megfelelő időpont egyeztetését követően cégünk képviselője személyes találkozó során beszélhesse meg Önnel a tennivalókat.

Szívélyes üdvözlettel:

Anke Hoch

titkárságvezető

Kauffmann Művészeti Aukciósház, Rudolstadt

2

Belátom, Lendvay György nevének hallatán az átlagember aligha kerül felfokozott izgalmi állapotba. Sőt, a tiszteletlenebbje valószínűleg még azt a kérdést is felteszi, ki a manóról van szó egyáltalán. Nos, a Wikipédia szűkszavú magyar szócikke szerint „Lendvay György (1865–1935) realista szemléletű arckép- és tájképfestő. Szarvasi evangélikus szlovákok leszármazottja, a család eredeti neve Litauszki, a művész ezt festőnövendék korában magyarosította Lendvayra. 1885–88 között a müncheni Képzőművészeti Akadémián tanult Ludwig Herterich osztályában, majd hosszú ideig a bajor fővárosban dolgozott. A Műcsarnok 1892. évi tárlatán állított ki először, 1895-ben itt bemutatott, A vízparton című festményéért díjat kapott. Első hazai sikerét követően müncheni és párizsi kiállításokon szerepeltek alkotásai, elsősorban a német reneszánsz, főként az idősebb Lucas Cranach hatását tükröző portréi. Több munkája a Magyar Nemzeti Galéria, egyik arcképe a főváros tulajdona. Külföldi múzeumok gyűjteményében is megtalálhatók a művei.”

Amit a Wikipédia nem említ meg, az az, hogy Lendvay György a dédapám volt. Én összesen két dolgot örököltem tőle: egy megfakult, fekete-fehér, vagyis inkább barna-drapp fényképet, amely a hátoldalán olvasható felirat szerint 1920-ban került ki Róth Béla, a neves szarvasi fotográfus műterméből, és a rajztehetségemet. A fotó láthatólag Lendvayék Damjanich utcai házában készült, és rajta van az egész család: a dédapám, csodás bajusszal és komoly arccal, a dédanyám, hullámos hajjal, gyöngysorral a nyakában, és a nagymamám mint tízéves kislány, hátrafésült hajában óriási, billegő masnival. Egy családtag hiányzik a felvételről, nagymama bátyja, aki akkoriban már felnőtt fiatalember volt és rég elköltözött otthonról, állítólag kivándorolt Amerikába, és soha többé nem adott életjelet magáról. Szerepel rajta viszont még valaki, akinek kulcsszerep jutott az életemben: egy Madonna, amelyet a családi hagyomány szerint a dédapám a kisfiukat ölében tartó, fiatal feleségéről, Katharináról festett. A fotón az eleve nem túl nagyméretű festmény a hátuk mögött lóg a falon, így sok nem látszik belőle, számomra mégis egyértelmű, hogy a német reneszánsz mestereinek stílusát idézi, vagyis Lendvaynak a Cranach hatását tükröző korszakában született.

Nem tudom, más hogy van vele, bennem időről időre felébred a sejtelem, hogy nem a saját életemet élem. A döntéseimet én hoztam meg, persze, mégis mintha láthatatlan kezek előre kijelölték volna az utamat. A dédapámnak köszönhetem, hogy tudok és szeretek rajzolni. A német dédnagymamámtól kaptam örökségül a nevemet, a vörös hajamat, és azt, hogy ellentétben a nyelv bonyolultsága miatt rengeteget nyafogó osztálytársaimmal, gyorsan megtanultam németül, amikor pedig az egyetemen müncheni ösztöndíj-lehetőség kínálkozott, nem haboztam elfogadni. Csakis az ő láthatatlan befolyásának tudom tulajdonítani, hogy már hétévesen, amikor a szüleim angol– magyar kéttannyelvű osztályba akartak íratni, teljes határozottsággal kijelentettem, én kizárólag német tagozatos iskolába vagyok hajlandó járni, keressenek nekem olyat. Kerestek, és ez szerintem akkor is életem legjobb döntésének bizonyult, ha időközben az angollal is megbarátkoztam. Végül a zene iránti rajongásom a szarvasi nagyapám hagyatéka, aki a Tessedik Sámuel építette evangélikus Ótemplomban volt kántor. Gyerekkoromban ő játszott nekem az orgonán Bach-korálokat, amelyekről akkor persze még nem tudtam, mi fán teremnek, csak megragadott erőteljes, tömör hangzásuk, és ő mesélt a templom 1814-ből származó Herroteikk-orgonájáról, amelynek a külső aranyozásába állítólag pálinkát kevertek, hogy jobban tartson. Ez nagyon megmozgatta a fantáziámat, egyszer meg is szaglásztam az aranyszínű díszeket, de nem volt pálinkaszaguk.