Sándor Anikó

Magyar Camino

A magad útján

Jaffa Kiadó

Tartalom

TANTUM SCIMUS, QUANTUM MEMORIA TENEMUS ANNYIT TUDUNK, AMENNYIT EMLÉKEZETÜNKBEN MEGTARTUNK

NAVIGARE NECESSE EST! HAJÓZNI MUSZÁJ!

ELSŐ NAP Budapest–Zsámbék: 25 km

MÁSODIK NAP Zsámbék–Tarján: 22 km

HARMADIK NAP Tarján–Tata: 20,5 km

NEGYEDIK NAP Tata–Nagyigmánd: 24 km

ÖTÖDIK NAP Nagyigmánd–Kisbér: 20 km

HATODIK NAP Kisbér–Pannonhalma: 27 km

HETEDIK NAP Pannonhalma–Győr: 26 km

NYOLCADIK NAP Győr–Lébény: 25 km

NON OMNIS MORIAR Nem halok meg egészen

Impresszum

Quandoque bonus dormitat Homerus.

– A legkülönb ember is elkövet hibákat.

(latin szállóige)

TANTUM SCIMUS,
QUANTUM MEMORIA TENEMUS
ANNYIT TUDUNK,
AMENNYIT EMLÉKEZETÜNKBEN MEGTARTUNK

„Kedves Anikó!

Jó, hogy írhatok: ha beszélnem kéne, azt hiszem, most bajban lennék. Nemcsak azért, mert nyolcvanegy napja nem sokszor nyitottam szóra a szám, és talán már hangon sincs, hanem mert nem tudnám, hogyan fogjak bele. Talán restelkednék a hitetlenségem miatt, vagy szentimentálissá válnék a közelségétől. Így könnyebb, hogy nem lát. Hosszú hetek óta egy mondat kattog a fejemben: »Csak mondd az imát, a hit majd megjön magától.« Emlékszik a pannonhalmi papra, aki ezt mondta? Ennél idegesítőbb tanácsot még soha életemben nem kaptam. Nem is tudtam kiverni a fejemből. Ismételgettem magamban hektikusan, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy – minden ellenérzésem dacára – elkezdem megvalósítani. Magától tanultam, hogy az ember kreálhat magának saját imákat, álmodhat saját istent. Én így imádkoztam a magam Mindenhatójához: »Segíts, hogy letehessem ezt a terhet! Segíts, hogy megtaláljam a magam útját! Add, hogy önmagam legyek újra!« Újra? Voltam én valaha önmagam? Vagy csak alávetettem magam körülményeknek és kényszereknek, csak engedtem a kísértéseknek, és kihasználtam a lehetőségeket, csapódtam ide-oda vakon és hiúsággal meg önsajnálattal eltelten, mint egy biliárdgolyó? Mintha nem is létezne olyan, hogy szabad akarat…

Az ima tehát megvolt. De hol marad a hit? Vártam, hogy beteljesüljön az ígéret; persze, nem hittem benne. Nem hittem abban, hogy hihetek még bármiben…

Most, két és fél hónappal azután, hogy köszönés nélkül faképnél hagytam, amiért utólag bocsánatot kérek, könnyűnek érzem magam. Azzal, hogy lassanként tudomásul vettem, mindenki elfordult tőlem, lekerültek a vállamról a terhek. Ha nincs áldozat, nincs bűnös. Ha nincs senkim, nem kell megfelelnem senkinek. Minden elengedéssel ledobtam egy zsákot, erre volt szükségem ahhoz, hogy le tudjam zárni a múltat, és ki tudjak szabadulni a saját magam ácsolta börtönből. Maga egyszer azt mondta nekem, hogy a szabadság csupán attitűd kérdése. Azt hiszem, igaza volt. Addig-addig imádkoztam, míg a hit tényleg megjött. Már elhiszem, hogy van esély, hogy felépíthetek még egy új világot magamnak. Megbocsátottam mindenkinek. Az anyámnak, aki zsarnok szeretetével megbénította az életemet; a gyerekeimnek, akik anélkül ítéltek el, hogy akarták volna tudni, mit érzek. A barátomnak: ő csupán a saját nyomorát szerette volna enyhíteni általam; és a szerelmemnek, aki kínjában, amit én okoztam neki, egy másik ember halálától remélte a nyugalmát. A legnehezebb volt magamnak megbocsátani, de sikerült. Az ember törékeny teremtmény, és olyan könnyű hibázni! Persze ez nem ment fel a felelősség alól. De már tudom, hogy senki nem azonos a bűnével, és az emberről le tud válni a vétke. Sosem késő váltani! Nem vagyok rossz, nem vagyok bűnös, csupán eltévedtem, és nagy árat fizettem azért, hogy visszataláljak. Szeretném megköszönni, hogy biztatott, és nem hagyott magamra…”

NAVIGARE NECESSE EST!
HAJÓZNI MUSZÁJ!

Nem tudom, mi az a szenvedély, amely mágnesként húz újra és újra az Út felé, de valahányszor eszembe jutnak az El Camino ösvényei, elfog valami leírhatatlan vágyakozás. Úgy érzem, vár ott rám valaki, akit nem tudok megnevezni, pedig része a lelkemnek. Éget a türelmetlenség, hogy megoszthassam vele magam, megfürödhessek újra a csodában, amellyel egyszer már megajándékozott, és ami örökre megpecsételte a sorsomat. Kívánom, hogy szelídségével megnyugtasson, lelassítson, hogy megint a magam tempójában lépkedhessek, ne kelljen sietnem. Érezhessem a nap perzselését a hátamon, a meleg földön hanyatt fekve bámulhassam a csillagokat, miközben a távolból hajnali zarándokok botjának kopogása veri fel a csendet. Társalogni szeretnék újra vele, aki az én hangomat vette kölcsön az Úton, hogy szóljon hozzám. Kézen fogva vezetett, hogy az utam végére eltaláljak önmagamhoz.

Az ismerőseim közül néhányan állítják: azért megyek, mert manapság divat „caminózni”. Pedig sokkal több ez holmi hóbortnál. Ha csak egy pillantást vetek a fotóra, amelyen púpos zarándokok poroszkálnak Szent Jakab útján, felébred bennem a sóvárgás, hogy ott lehessek én is, közöttük.

De sajnos nem mehetek bármikor.

A nyolcszáz kilométer, amit 2011 nyarán legyalogoltam Spanyolországban, nem csupán testi-lelki próbatétel volt. Másféle energia: pénz is kellett hozzá, és persze sok idő. Ez utóbbiból pedig nekem még mindig nincs elég.

A portugál úttal kacérkodtam ezen a tavaszon, amely Lisszabonból indul, és ahogy az összes többi: Spanyolországban, Santiago de Compostelában ér véget. Ha csak Portóból indulnék, és nem Lisszabonból… az csak kétszáznegyven kilométer lenne… akkor mindenestől, oda-vissza repüléssel talán elég lenne tizenhat nap… – így alkudoztam saját magammal.

De akárhogy számolgattam, osztottam és szoroztam, hiába tervezgettem, nem sikerült.

Új kihívással néztem szembe ezekben a hónapokban, amely minden időmet felemésztette: újra iskolapadba ültem. Amióta ugyanis megjelentek könyveim a saját külsőbelső útjaimról, egyre-másra kaptam a leveleket, amelyekben arra kértek, találkozzunk, beszélgessünk. Sokan érezték úgy, hogy a sorsuk hasonlít az enyémhez, hogy az álmaink, a gondjaink és gondolataink közösek. Ismeretlenek próbáltak erőt meríteni belőlem nehéz helyzetekben, és erre az első időkben adódott is olykor lehetőség. Hajtott még a lendület, az energia, amely az úton raktározódott el bennem, és persze a megtiszteltetés is, hogy mások számára fontos lehet a véleményem. Egy idő után azonban azt éreztem, hogy ez nem mehet így tovább. Nem vagyok guru, nem tudok bölcs tanácsokat adni – és olyankor rendre csalódottságot érzékeltem a túloldalról. A kevés szabadidőmet sem költhetem folyton magam helyett másokra.

Az utóbbi időben a sors meglepően gondoskodóvá vált velem. Én legalábbis ezzel magyarázom, hogy lépten-nyomon felkínálja a jó megoldásokat, és naponta szembesít annyi lehetőséggel, amennyivel azelőtt csak kivételes helyzetekben találkoztam. Bár az is lehet, hogy nem a sors, hanem én szűröm másképp a világot; a lényeg szempontjából ez most mindegy.

Ezúttal is ez történt. Az interneten böngészve egy apróhirdetésre lettem figyelmes: life coach képzés, ez volt a hivatalos megnevezése az ajánlatnak. Nem akarom hosszúra nyújtani a történetet, mire észbe kaptam, már az első előadáson ültem, és elindultam egy újabb cél felé: mások életviteli segítőjévé képezni magam. Mert tanácsot adni, befolyásolni embereket, ez nemcsak időigényes tevékenység, hanem nagy felelősség is. A valamikori pszichológiai tanulmányok ismeretei már elhalványultak, a riporteri kérdezéstechnika pedig, amely az életem jelentős részében a munkaeszközöm volt, nem feltétlenül adaptálható emberi sorsokra. Gondoltam, inkább megtanulom, hogyan használhatom fel szakszerűen az Úton szerzett muníciómat.

Így aztán ugrott a portugál Camino, és minden egyéb program is. Reggeltől estig ültem a képzés helyszínén, és egyre magabiztosabban közlekedtem az emberi psziché, a lélek és a megoldások sokszínű kelléktárában. Nem baj, vándorolni úgyis inkább belső úton érdemes – nyugtattam magam –, mindegy, milyen a külső díszlet hozzá. De csak nem hagyott nyugodni a zarándokvér. Nem tudtam elfogadni, hogy még egy évet kell várnom az újabb lehetőségre. Azon tépelődtem, hogyan tudnék mégis valahogy útra kelni, és vándorolni, legalább csak egy kicsit… A kalandvágyon túl abban is reménykedtem, hogy szunnyadó fantáziámat, amely nélkülözhetetlen egy újabb könyv megszületéséhez, útközben felébreszthetem.

És akkor jött egy levél. (Mondom, hogy odafent gondoskodnak rólam.)

Dukát Csilla írt, aki a Szent Jakab-út magyarországi szakaszának megálmodója. Ő volt az, aki pár évvel ezelőtt, időt, energiát és pénzt nem kímélve, társaival kijelölte Észak-Dunántúlon azt az útvonalat, amely Budapestről, a 0 kilométerkőtől indul, és Lébényig, sőt, túl azon, át a határon, Wolfsthalig visz, ott csatlakozik az osztrák szakaszhoz, amely aztán megy tovább, egészen Spanyolországig, végig a híres zarándokúton, az El Caminón, Santiago de Composteláig. Fára, falra, ahová csak lehetett, kiakasztották, felfestették a Jakab-út egyezményes jeleit: a fésűkagylót és a sárga nyilat.

Valamelyik – más témájú – facebookos bejegyzésemre reagált, de számomra az üzenete jel volt.

Hurrá! Hiszen van a közelemben is zarándokút! Hogyhogy ez eddig nem jutott eszembe? Végül is Compostelába tart ez is, hiszen annak az útnak a hivatalos, az egyház által is elismert és felszentelt része. Már másnap felvettem Csillával a kapcsolatot, ő persze szívesen segített. Megkaptam a zarándokútlevelemet és az út részletes leírását, és ahogy ez nálam lenni szokott, két hét múlva a Magyar Caminón rúgtam a port.

Izgatottan vártam, ezúttal milyen ajándékot küld az ég.

ELSŐ NAP
Budapest–Zsámbék: 25 km

HODIE MIHI, CRAS TIBI!
MA NEKEM, HOLNAP NEKED!

Nem az egyezményes budapesti kiindulópontot, a Lánchíd budai oldalán elhelyezett 0 kilométerkövet választottam, hanem rögtön az első állomást, a Normafát. A város budai oldalát úgy ismerem, mint a tenyeremet, hiszen évtizedek óta ott élek, két Camino is kijönne már abból, amennyit ezeken az utcákon gyalogosan megtettem. Kézenfekvőnek tűnt, hogy onnan legyen a rajt. Az elkövetkezendő napok terveihez nehezen illeszthető módon, a lakásom előtt autóba ültem, a hátizsákomat begyömöszöltem a csomagtartóba, és felhajtottam a Normafához. Autós zarándok… na mindegy. A kocsit a víztoronynál hagytam; valaki a barátaim közül vállalkozott rá, hogy este majd biztonságos helyre viszi.

Az első méterek a Magyar Caminón!

Egy fekete-fehér foltos kutya, valamelyik házból szökhetett ki, máris megpróbált leterelni az útról, de a gazdája füttyentésére letett a tervéről. Az idős férfi, hogy kiköszörülje a csorbát, kiszólt a drót fölött:

– Nem lesz túl nagy az a pakk egy kis kiránduláshoz? – kérdezte, és a pihekönnyű hátizsákomra mutatott, amelybe – tanulva a korábbi tapasztalatokból – alig raktam valamit.

Végigsétáltam az Őzike utcán, és pár száz méter múlva ott voltam, amit a Csillától kapott útleírás így jelöl: „az Őzike utcával szemben látsz majd egy kitaposott ösvényt, amelyről az első lehetőségnél fordulj jobbra”.

Híres eltévedő családból származom, mindjárt az első néhány méter után tanácstalanul nézegettem körbe: vajon mit értsek „ösvényen”? Ez a fűben kitaposott csík például annak számít?

Az Anna-kápolnához tartottam, ami három magyar zarándokút, a Mária-út, a Magyar Zarándokút, valamint az általam keresett Szent Jakab-út, azaz a Magyar Camino kereszteződésében áll, és röstelkedve konstatáltam magamban: én, aki kismilliószor jártam már ezen a környéken, nem ismerem az Anna-kápolnát… Ha a párizsi Notre Dame-ot látom egy képen, azonnal beazonosítom. A lakóhelyemtől pár kilométerre lévő, Szűz Mária anyjáról elnevezett kicsiny kegyhelyet viszont még sosem néztem meg…

Gyönyörű nyári reggel volt, az Anna-rét telis-tele volt kirándulókkal, gyerekek futkostak, emberek napoztak mindenfelé, amerre csak néztem. A közvetlen közelemben, a fűben is egy feküdt egy férfi, olyan pózban, mint aki megadta magát: szeme lehunyva, egy fűszálat rágcsált.

– Bocsánat, meg tudja mondani, merre van az Annakápolna? – szóltam hozzá. Ő ki sem nyitotta a szemét, úgy válaszolt:

– Nem. – Pár pillanat múlva újra megszólalt: – Miért, mi van az Anna-kápolnában?

– Nem tudom – feleltem. Nem akartam fölöslegesen húzni az időt, ráadásul tényleg nem is tudtam. Indultam volna tovább, de néhány lépés múlva a férfi utánam szólt:

– Egyenesen addig a fáig, és ott jobbra le – mutatott a rét közepe felé.

– Biztos benne? – De erre már nem is válaszolt. Elindultam hát előre, az ösvény feltételezett irányába. Megsúgok valami bizalmasat: odáig azt sem tudtam, hogy Annarétnek hívják azt a helyet, amelyhez annyi, de annyi kedves emlékem fűződik. Lenéztem a lejtőn, amely mellett egykor sífelvonó működött. Hány téli délutánt csúszkáltam végig rajta! Az sem zavart, ha nem járt a lift: lecsúsztam, felgyalogoltam, újra le, újra fel… Egy régi szombat este emléke jött elő: némi becsületes borozgatás után a barátaim egyikének az a bizarr ötlete támadt, hogy menjünk ki síelni a Normafához. Úgy, ahogy voltunk, meglehetős véralkoholszinttel, két pár léccel, öten nekivágtunk a kalandnak. Éjszaka volt; mély, frissen esett hó. Persze, mint a társaságban az egyetlen nőnek, nekem jutott a legtöbb lehetőség, én csúszhattam ötünk közül a legtöbbet, aztán amikor kidőltem, a lejtő aljában szépen elfeküdtem. A fiúk meg hason, a síbotomnál fogva húztak fel a domb tetejére, közben a gyönyörű angórapulóveremet leborotválta a jeges hó… Még alig indultam el, máris mennyi kedves emlék! Na de az a múlt, ez pedig itt az édes, rétesillatú jelen volt. Ha nem hívja fel a figyelmemet az útleírás, akkor is észrevettem volna bal kéz felől a rétesbüfét. Indulás előtt egy héttel ugyan drasztikus diétába kezdtem, s hét napja volt akkor már, hogy nem ettem semmi mást, csak főtt rizst, hogy visszanyerjem a régi testsúlyomat, az ötvennégy kilót. De az előttem álló kétszáz kilométer most felmentést adott, mert üres gyomorral nem lehet gyalogolni. Úgyhogy beálltam a sorba, amikor újra az iménti férfit pillantottam meg, futva közeledett felém.

– Nem itt kell jobbra menni, hanem ott! – mutatott hadonászva egy távolabbi pontra. De hiszen még oda sem értem az elágazáshoz! Honnan tudja, hogy merre akartam menni? Talán ismerkedni akar, prédára lesett a réten… – nyugtáztam elégedetten, hogy hiába az idő vasfoga, van még érdeklődés a személyem iránt.

– Maga is zarándok? – kérdeztem zavaromban.

– Én? – Szinte kérdőjellé vált. – Már hogy lennék zarándok? Miért, maga az?

– Olyasmi – mondtam vállvonogatva, ő pedig, mintha hozzám tartozna, várta, hogy sorra kerüljek. Beláttam, ez hülye kérdés volt. Tényleg, hogy lenne zarándok, ebben az öltözékben? Szövetnadrágban, bőrcipőben nem indul útnak senki… Sehol egy hátizsák vagy túrabot, a vállán mindössze egy tarisznya formájú barna bőrtáska lógott. Nem is értettem, hogy jutott eszembe, talán csak egy kis időt akartam nyerni a váratlan helyzetben, amikor rajtam ütött. Pár perc múlva, rétessel a kezemben, már együtt indultunk a kápolnához, jött mellettem, mintha hívtam volna.

– Hagyom kibontakozni a viszonyukat Szent Annával. Megvárom odébb, ez itt nem az én terepem – mondta, nem leplezve a szentekkel kapcsolatos ellenérzését. Azzal leült tőlem úgy húsz-harminc méterre, a kápolna mellett elhelyezett kőtömbök egyikére.

„Nélkületek nem tudok segíteni a világnak” (Szűz Mária) – olvastam a Földön túli üzenetet a csöppnyi kápolna csukott ajtaján. Rendben van – gondoltam –, ebben teljesen egyetértünk. Hit nélkül szerintem sem működik semmi.

A férfi közben csöndben várakozott.

– Miféle zarándok maga? – kérdezte meghökkentő közvetlenséggel, amikor pár perc múlva leültem mellé, egy másik kőre. Hát jó, beszéltem a spanyolországi, híres Szent Jakab-útról, amely keresztény zarándoklat ugyan, de manapság már talán több rajta az úgynevezett „útkereső” vagy a saját magát megismerni akaró, válaszút előtt álló ember, világnézeti meggyőződéstől függetlenül, mint a hagyományos értelemben vett keresztény zarándok. Bemutattam neki idősebb Szent Jakabot, Jézus tanítványát, az első vértanút, aki valószínűleg Spanyolország területén terjesztette egykor Krisztus igéjét. Ezért halála után követői állítólag a tengeren, hajón csempészték vissza a holttestét, és ott temették el az út végén, Compostelában. Hozzá zarándokolnak, szünet nélkül, immár ezer év óta milliók és milliók, az év minden napján. Megsúgtam neki azt is, hogy egyesek szerint a zarándokok között ott lépked Isten, és hogy ezt egyszer már magam is megtapasztaltam. Aztán meséltem a magyar szakasz történetéről, Dukát Csilláékról, akik spanyolországi caminós élményeik hatására kijelölték az Észak-Dunántúlon átívelő utat, a saját kezükkel helyezték ki a jelzéseket, a Lánchídtól egészen az osztrák határig. Kieszközölték azt is, hogy a Magyar Camino hivatalosan is része legyen a történelmi Szent Jakab-útnak. Beszámoltam az útvonalról, amelynek állomásai egy nap alatt bejárható távolságra vannak egymástól, és amely nagyjából onnan indul, ahol éppen ültünk. Aztán megy tovább Zsámbékra, Tarjánba, Tatára, Nagyigmándba, Pannonhalmára, Győrbe és Lébénybe, a Szent Jakab-templomhoz, amit, ha minden jól megy, hamarosan közvetlen közelről fogok magam is szemrevételezni. Arról is beszéltem neki, micsoda változásokat hozott az életembe két éve az El Camino, hogy feltárta a mélyen elásott titkaimat önmagam előtt, begyógyította a sebeimet, és megmutatta az irányt az új életem felé. Homlokát ráncolva hallgatta, amikor beavattam a titokba, hogy hazatértem után egy évvel döbbentem rá: azon a napon, amikor útra keltem, hajszálpontosan annyi idős voltam, mint édesanyám akkor, amikor elindult égi vándorútján. – De miért vágott neki? Volt valami bűne, amiért vezekelni akart? – kérdezte, és némi él azért vegyült a hangjába, érzékeltetendő, hogy még nem győztem meg.

– Azért, mert elegem volt az életemből, és változtatni akartam rajta, csak nem tudtam, hogy csináljam.

– Ó, és aztán rájött? – érdeklődött szkeptikusan.

– Igen. – Hányszor mondtam el ugyanezeket a mondatokat az elmúlt három évben? Mintha verset mondanék, úgy jöttek már egymás után a szavak. De hát nem tudtam soha annál szemléletesebben megfogalmazni, ami történt, mint hogy becsuktam egy ajtót, mögötte hagyva a teljes addigi életemet, a munkámat, a létbiztonságot, és elmentem világgá. Útközben találtam magamban, belül egy másik embert, aki boldogabb, mint én voltam azelőtt.

– És ezúttal meddig szándékozik gyalogolni?

– Pannonhalmáig, vagy legfeljebb Lébényig, a Szent Jakab-templomig. Az innen kétszáz kilométer, annál több most nemigen férne a lábamba. De bármi megtörténhet még, úgy csinálom majd, ahogy érzem.

– Maga mindig ilyen szabad madár? – kérdezte, és a hangjában most elismerés csengett. Nem válaszoltam.

– Mutassak én is magának egy csodát? – szegezte nekem a kérdést váratlanul, mint aki lezártnak tekinti az előbbi témát.

– Milyen csodát?

– Ne gondoljon nagy dologra! – Egy közeli fához vezetett, amelyen kívülről nem látszott semmi különös. Hatalmas lombkoronája, mint egy zöld ejtőernyő, úgy borult a fűre, alatta, pokrócon, szerelmespár heverészett.

– Nézze meg ezt! – mutatott a törzsére, amely úgy nézett ki, mint egy óriás hajfonat. – Látja, hogy ez három különböző fa?

Bevallom, nem tűnt volna fel. Sorra fogdosta az összefonódó fatörzseket, amelyek mind egyazon helyen bújtak ki a földből, mintha valaki, sok évvel ezelőtt, tréfából egy lyukba három csemetét ásott volna be egyszerre.

– Ez gyertyán – mondta, és végigsimította a fát. – Ez meg itt bükk. Látja, mennyire más a színe? Ez pedig juhar. Ennek a kérge a legérdesebb a három közül.

Gondolom, a fiataloknak sem tűnt fel korábban a különös szentháromság, mert érdeklődve hallgatták a férfit. A fiú fel is állt, hogy közelebbről megnézze a fát, tenyerével ő is végigtapogatta mindhármat:

– Összenőttek – mondta csöndben. – Vajon túlélnék-e, ha az egyiket kivágnák?

Aztán kibújtunk a lombkorona alól, amely – akkor már láttam – tényleg háromféle színű és formájú levélből állt össze. Ha nem mondja, magamtól soha nem vettem volna észre.