Soma Mamagésa

Hogyan ne sárkányosodjunk el?

Jaffa Kiadó

Tartalom

Előszó

Hogyan ne sárkányosodjunk el?

A szabad akarat teremtő mágiája

A házasélet ellaposodása

Illúzió vagy valóság?

Utószó

Impresszum

Előszó

Életem egyik luxusa, hogy szabad emberként csak olyan munkákat vállalok el, amik érdekelnek, lelkesítenek. Így vagyok az immár kilencedik éve rendszeresen megtartott előadásaimmal is, amelyeknek a témája természetesen mindig az, ami éppen érdekel. No, most lehet olvasni a sorok között, és nagyokat mosolyogni: vajon miért érdekelte Somát hogy „Hogyan ne sárkányosodjunk el?” vagy épp „A házasélet ellaposodása”? Na ja… De milyen szép dolog, ha merünk magunkra kívülről is rálátni! Hiszen már azzal, hogy szembenézünk magunkkal, el is indult a változás.

Én alapvetően szenvedélyes ember vagyok. Amikor beszippant egy téma, szinte beszivárog a lényem középpontjába, és egy időre arra kezdem ráfűzni a világomat. Arról gondolkodom, arról kapok visszajelzéseket, arról olvasok szakirodalmat, arról gyűjtök be véleményeket, aztán egyszer csak azt érzem: mindazt, amit begyűjtöttem: tovább kell adni. A sok-sok előadástémából most négy olyat fűztem egy csokorba, ami szerintem külön-külön is sok információval bír, így egyben pedig még inkább. Két nagyon konkrét, párkapcsolati téma közé szándékosan választottam két filozofikusabb stílusú előadást, bízva abban, hogy még tovább tágítom, nyitom velük a meglátások, rálátások tárházát.

Az a megérzésem, hogy ezt a könyvet a címe miatt sok férfi is meg fogja venni. (Már az előadásaimon jelezték az igényüket.) És abban bízom, hogy bele is olvasnak majd, sőt, netán végig is olvassák, hiszen ezek a témák nekik éppúgy szólnak, mint nekünk, nőknek. Köztudott, hogy az elmúlt években, évtizedekben főként mi, nők jártunk, járunk önismereti és öngyógyító kurzusokra, workshopokra, tréningekre, és az ezzel kapcsolatos spirituális, pszichológiai és különféle önismereti könyveket is elsősorban mi vásároljuk. Most nagyon drukkolok, hogy mindkét nem egyre jobban bekapcsolódjon abba a tudatos munkába, ami által harmonikusabb, teljesebb és szabadabb életet élhetünk. Sőt! Harmonikus, teljes és szabad életet! Ezzel a céllal írtam ezt a könyvet – akárcsak az előző hatot. Mindaz benne van, amit az évek kitartó információgyűjtő munkája során sikerült összeszednem, érlelnem és tapasztalnom a fenti témákban.

Bízom benne, hogy épp ahhoz jut el, akinek ez jól jön.

Ez különben tuti. Hiszen rend van.

Hogyan ne sárkányosodjunk el?

Sziasztok! Azt a mindenit, mennyi nő van itt!!! Hadd számoljam csak meg a férfiakat! Jelentkezzetek bátran! De ne két kézzel, hadd lássam! Egy, kettő, három, négy, öt – senki többet harmadszor! Esetleg vannak transzszexuálisok is? Nincsenek? Nem baj, így is jó. Hát szép kis arány! Pedig srácok, csak biztatni tudlak titeket: gyertek nyugodtan! Látjátok, nem történik veletek sajnos semmi. Nem ugranak nektek a jól nevelt kislányok. A mai témánk: hogyan ne sárkányosodjunk el? Aminek kapcsán természetesen arról is beszélek majd, hogy hogyan sárkányosodhatunk el. Az interneten láttam, hogy létezik egy ilyen témájú könyv, az a címe, hogy Kézikönyv a nők elsárkányosodásáról. Ezt én sajnos nem olvastam, nem is találtam meg sehol, jó néhány évvel ezelőtt adták ki. De higgyétek el, e nélkül is megvan a saját véleményem, tapasztalatom a témában. Úgy gondoltam, ezen a témán belül a következő dolgokat fogom érinteni: Mit nevezünk elsárkányosodásnak? Mik a jellemzői? Honnan eredhet? Mi lehet a gyökere? Mit tehetünk, hogy ne váljunk sárkánnyá? És végül: Mit lehet kezdeni a már élő, több fejjel rendelkező sárkánnyal?

A SÁRKÁNY ÉS JELLEMZŐI

Természetesen ebben a témában elsőként a férjemet kérdeztem meg mint kompetens hímneműt, hogy mi a véleménye. Azt felelte: „Gyöngyibaba, minden nőben ott lakozik a potenciális sárkány.” Azaz valójában minden nő egy potenciális sárkánylehetőség. Ezt aztán részletesebben ki is fejtette, amit én be is építettem az előadásba. A férjem egyébként egy okos, intelligens férfi, gondolhatjátok, különben nem élnék vele együtt. No de kezdjük is az elejétől, nézzük, milyen jelek utalnak arra, ha egy nő már sárkánnyá vált.

A sárkány pontosan tudja, hogy a környezete minden tagjának mit és hogyan kellene csinálnia. Pontosan tudja, mit kéne az anyjának csinálnia, hogy jobb legyen az élete. Hogy miként kellene a gyereknek viselkednie, hogy ne toljon ki magával. És természetesen: hogyan kellene a pasijának, a csávójának, a galambjának viselkednie vele szemben, a szüleivel szemben, az embertársaival szemben, és egyáltalán bármikor, bármilyen helyzetben. Nyilvánosan kétségbe vonja, hogy férje jó apa-e. Még durvább, ha ezt a gyerek/ek előtt teszi. Tulajdonképpen akármelyik családtagjának el tudja mondani, hogy mit és hogyan kellene tennie. És többnyire el is mondja. És idegesíti, hogy ők ezt nem látják, sőt még ellenkeznek is. Hiszen „csak jót akar”, és lám, ez a hála. Ezek után meg is érdemlik, hogy abba vannak, amiben.

Az elsárkányosodott nő frusztrált és bosszús. Rendszeresen szitkozódik, dühödten járkál a lakásban, hogy miért nem terítik ki rendesen a vizes törülközőt, hogy miért gyűrik össze, és dobják szanaszéjjel a büdös zoknijukat, hogy miért kell mindent egyedül csinálnia. Amikor mosogat, a párját kihívja a konyhába, hogy megmutassa neki, miért nem szerencsés, ha a lábos vagy az evőeszközök tetejére teszi a tányért a mosogatóban, nem pedig az általa megfelelőnek tartott helyre. Hangos káromkodás közepette lecsapja a vécéülőkét, amit már megint felhajtva felejtett valaki, rosszabb esetben még le is pisilt. Természetesen „nem számíthat senkire”. És minden frusztráltsága és bosszúsága mások miatt van. Ha ők megváltoznának, az ő élete is jobb lenne. Könnyű másnak. Másképp beszélnének, ha nekik kellene végigcsinálniuk ugyanezt. Az elsárkányosodott nő gyakorta ismétli ugyanazokat a mondatokat, gondolatokat. Ismerős, ugye, amikor beakad a szalag vagy a lemezjátszó tűje?

Ha a sárkányt kritika éri, támad. Azt hiszen, a sárkánynak tulajdonképpen két fajtája van. Az egyik a mártír sárkány, a csendes sárkány, aki tűr, összeszorított szájjal, és olyan a kisugárzása, hogy nem tudod eldönteni, hogy a frizsidert nyitottad-e ki, vagy elmentél mellette. Szóval rendesen lefagyasztja az embert a puszta jelenléte. Szívja az energiát. Ő a néma mártír sárkány. A másik az üvöltő típusú. Méghozzá lehetőleg olyan hangosan üvölt és veszekszik, hogy a másik reagálni se tud. Húsz-harminc perces késés esetén már hívja a pasiját, hogy mikor ér már haza. Hiszen várja a tennivaló. Hangosan veszekszik a párjával bevásárlás közben, hogy mit képzel, szedje már a lábait, nem fog egész nap a technikai részleg előtt ácsorogni. Felhánytorgatja neki, hogy abszolút nem ért a barkácsoláshoz, sőt kérdés, tulajdonképpen ért-e egyáltalán valamihez.

Vagyis nagyon leegyszerűsítve az elsárkányosodás főbb jellemzői: folyamatosan beleszól mások életébe, nem hagyja a másikat élni, erőszakos, akaratos, egocentrikus, ő van a középpontban, alapvetően csak a negatívumokat látja, kötekedő, hajlamos a mártírságra, a bűntudatkeltésre, mások hibáztatására.

Úgy érzem, itt kell elmondanom, hogy ma este én is sárkánykodtam. Vagyis sárkány voltam. Az viszont pozitív, hogy észrevettem magamon! Hadd sztorizzak egy kicsit. Úgy három évvel ezelőtt előadtam a férjemnek: elegem van abból, hogy állandóan én vásárolok be meg én főzök az egész családra, és felvetettem, hogy csináljuk együtt! Nem csoda, hogy besokalltam: kiskorom óta ebben a cselédszerepben vagyok, mivel öten voltunk testvérek, és én vagyok a legidősebb. Ha születik egy csomó kistestvéred, nyilvánvaló, hogy te leszel az anyád jobb keze. Aztán felköltöztem Budapestre, ahol úgy tudtam lakni valahol, hogy egy idős embert gondoztam, aztán pedig egy betegeskedő barátomat láttam el négy éven keresztül. Utána egyből jöttek a saját gyerekeim, tehát én, amióta csak az eszemet tudom, másokról gondoskodom. Szóval mondtam a férjemnek, hogy ennyi, én nem leszek tovább családi cseléd, a ti cselédetek! Osszuk fel a dolgot a jövőben, legyen A és B hét ! Az A héten én főzök, a B héten te. Megpróbáltuk. Pontosabban én megpróbáltam, de rövid időn belül elérkezett az igazság órája. A gyerekek hamarosan maguk nevezték el a heteket: az A hét lett az „anya” hét, a B hét pedig a „baszhatjuk”. Egy pár nekifutás után ezt a konzekvenciát vonták le maguknak. Most nevettek, de én ezt egyáltalán nem éltem meg vicces dologként. Amikor rájöttem, hogy a terv teljes kudarcba fulladt, inkább felálltam otthon a taposógépre, mielőtt hazajött volna a férjem, hogy ne marjam agyon, amiért képtelenség volt vele megvalósítani a közös vásárlás, főzés tervét. Gondoltam, mielőtt beolvasok neki, inkább taposok előtte egy órát. És persze mai napig én vásárolok, és cipelem két helyre – haza meg a gyerekeknek a városi lakásba – a zsákos krumplit, a budipapírt, az ásványvizet stb… Megfőzöm a többféle, megrendelt ételt, bedobozolom, és hurcolom. A városi ház mellett van egy cukrászda, megyek ma el mellette, állnak kint az emberek, batyuzok ott öt szatyorral, és rám köszönnek: „Á, művésznő! Jó estét!” Anyád a művésznő, gondoltam magamban a krumplis zsákkal és a tescós szatyrokkal a kezemben. És azt éreztem, ha hazaérkeznek a gyerekek, megmondom nekik is: befejeztem, vége, elég volt, hogy megint csak én, egyedül én viszem a hátamon az egészet. A fiam, aki huszonegy éves, mind a mai napig képtelen a koszos zoknit a szennyesbe tenni. Próbáltam neki elmagyarázni, hogy legalább a közös térben ne hagyja! Ebben talán már elértem valamit. De a saját szobájáról azt mondja: ahhoz nekem semmi közöm. És tulajdonképpen ebben igaza van. Miért foglalkozom a más rendetlenségével, ha az engem nem érint? Ez már elsárkányosodás! Végül lenyugodtam, és ha lenyugszom, akkor látom a túlzásokat, mert igenis, ők is sokat segítenek nekem, másrészt ez az egész az én választásom. Nem beszélve arról, hogy tulajdonképpen élvezem a főzést, hiszen ez az az idő, amikor közben hangképzek, skálázok.

És most – mielőtt leásnánk a probléma gyökeréig – nézzük meg, hogy a fent felvázolt esetekben mit és hogyan lehetne másképpen csinálni a gyakorlatban! Ha kupi van, vagy elpakolsz szó nélkül, mert téged zavar a rendetlenség, vagy nem pakolsz el, és megnézed, mi történik. Erről is van egy sztorim. Két és fél éves volt a kislányom, nagyon picike babuska, kis pelenkás tündérke volt. K helyett t-t, r és l helyett pedig j-ket mondott – olyan kis édesek a gyerekek, amikor így beszélnek. Épp vacsora előtt vagyunk. Bemegyek a gyerekek szobájába, szerteszét vannak szórva a játékok, legók. Mondom a gyerekeimnek: pakoljatok el szépen, mindjárt jön a vacsora. Eltelik negyed óra, megint bemegyek, látom, semmi nem történt. Újra próbálkozom kedvesen: drágáim, nagyon fincsi vacsora lesz, de előtte pakoljatok el szépen! Jó. 5-10 perc múlva visszamegyek. Megint nem történt semmi. Mondom magamban: hát ez fasza, az anyai tekintélyem már most zéró. Felemeltem a hangom: gyerekek, amíg nem pakoltok el, nincs vacsora! Hannuska, a kis csöppség erre a kis csípőjére tette a kezét, és közölte: „Nincs patojás! Ejőadás, induj!” Gondolta a kis két és fél éves fejével: nézzük meg, most milyen műsorszámot fog az anyja kikerekíteni! „Nincs patojás. Ejőadás induj!” Azt éreztem, hogy megnyílik alattam a föld, és fogalmam sem volt, ilyenkor mi a helyzet, mit kellene tenni. A vége az lett, hogy együtt pakoltunk el. Szóval az ember vagy elpakol szó nélkül, mert zavarja a rendetlenség, vagy nincs pakolás, előadás indul: lássuk, kit fog előbb-utóbb zavarni a rendetlenség és a kosz a közös térben.

A pasidat ne hívogasd, úgy is hazajön. Talán már eljutott odáig a kommunikációtok, hogy ha valóban fontos, felhív majd. Hagyd úgy mosogatni, ahogy neki jólesik, ha nagyon koszos marad valami, majd megmutatod neki, és megkéred újra, hogy mossa el. A vécéülőkét lehajtod, és ráülsz. Mégis ki mondta, hogy az ülőkének a lehajtott a természetes állapota? Mert neked úgy jobb? Neki meg mindig fel kell hajtania utánad. Szóval egy-egy. És miért gondolod, hogy nem jó apa? Ha valóban nem az, inkább azon gondolkozz, hogyan inspirálhatnád. Te is tudod, hogy az egyik legártóbb dolog a gyerekeknek, ha a szülők egymás előtt szidják a másikat. Az áruházban pedig a technikai dolgokat is együtt kell nézni, eldiskurálva, hogy melyik mire jó. Ha pedig nagyon nem érdekel, akkor addig vásárolj be más részlegen! Nem kell minden férfinak érteni a barkácsoláshoz, te se tudsz géppel varrni! Találjatok rá megfelelő embert! Osszátok föl a feladatokat! Ezek most csak verziók, de természetesen sok másféle, békésebb és előrevivőbb megoldást is lehet találni.

A SÁRKÁNY SZÜLETÉSE

Most pedig, hogy már van valamiféle képünk az elsárkányosodásról, nézzük meg, honnan eredhet. Mitől válik valaki sárkánnyá, milyen okai lehetnek ennek? Amikor megkérdeztem az én drága férjemet, miért gondolja, hogy minden nő potenciális sárkánylehetőség, azt felelte: azért, mert a nőben alapvetően ott van a gondoskodás. Minden nő úgy születik, hogy szeret babázni. Babázunk, anyáskodunk, szeretjük a kiscicát felöltöztetni, akkor is, ha az baromira nem jó a kiscicának – én még nadrágot is erőszakoltam rá, amikor kicsi voltam… Szeretjük a piciket pesztrálni. Ott van bennünk, így születünk, az anyáskodás hajlamával, képességével. A férfi nem születik anyáskodó érzéssel, legalábbis ritka kivétellel. És ez egy alapvető és óriási különbség. A saját testvéreimnél láttam, milyen, ha a lány az elsőszülött (ez én voltam), majd a gyerekeimnél láttam, hogy milyen az, amikor a fiú születik elsőnek. Nagy általánosságban az a tapasztalatom – de mint tudjuk, mindenre van ellenpélda –, hogy kényelmesebb, konfliktusmentesebb, ha a lány az első gyermek. Főleg, ha kicsi a korkülönbség. Az én gyerekeim közt húsz hónap volt a korkülönbség, a fiam nagyon féltékeny volt a húgára, és sok szülőtől hallottam hasonlókat. A lányok ugyanis kevésbé féltékenyek a kistestvérre, szinte azonnal beindul náluk a babázó-, anyai ösztön. Vagyis mi, nők hajlamosabbak vagyunk az önzetlenségre. A férfi pedig – ezt mondta az én bölcs férjem – hajlamosabb az önzésre. És az a helyzet, hogy ezt mi, nők elsősorban magunknak köszönhetjük. Persze vastagon benne van a patriarchális korszak szemlélete is, meg az is, hogy szinte minden anyuka kinyalja a kisfia valagát, ahogy tettem és teszem ezt én is. Mi, anyák imádjuk a fiainkat. Persze a lányainkat is, de azért a fiú szeretete valahogy más minőség, komolyan mondom. Nem több, más. Az nagy áldás, ha valakinek fia is és lánya is van. De persze minden gyerek az.

Sokszor előfordul, hogy a férfi életében az anyuka szerepét egy idő után a feleség tölti be. Ami a patriarchális időszakban azt jelentette, hogy egy házasságban – ugyanúgy mint korábban – a zokni a helyére került, lett tiszta ruha, vasalt ing, és kész kaja. Drágám, bejelentkeztél a fogorvoshoz? Bepakoltad az uzsonnádat? Vagyis a férfi az anyja helyett kapott egy szexre is használható anyaszerűséget. Hát ebben most óriási változás van! Véget ért a patriarchális időszak, és a 21. századi nőben azt látom, hogy rohamos, sőt brutális gyorsasággal kezd fogyni a szolgálatszükséglete. Egyre több olyan nő van, aki már nem vágyik a bentlakásos, családi cseléd szerepére, és a saját életét akarja élni. Most millió okot felsorolhatnék, hogy miért, de ezt már megtettem az Új egyensúly – Fordulópont a férfi és nő viszonyában című könyvemben. Ott rengeteg szociológiai adattal alátámasztottam, és nagyon sokféle szempontból részleteztem ezt az állítást. Eszembe jutott egy nagyon izgalmas könyv, egy amerikai–ausztrál nő, Susan Maushart írta, az a címe, hogy Asszonysors. Maushart egész életében azt látta, azt tapasztalta, hogy az a nő, aki férjhez megy, szinte akaratán kívül egy „jelmezbe” bújik, és működni kezd benne a feleség „szerepe”. Mintha a házasságban a nőt egy belső mozgatórugó kezdené a férje szolgálata felé vinni. Szerinte az „asszonysors” azt jelenti, hogy a nő többet dolgozik, alázatosabban szolgál, és ez az évezredek óta meglevő feleségszerep szinte automatikusan és többnyire azonnal működésbe lép egy házasságban. Hogy ez mennyire igaz, elmesélek egy nagyon tanulságos történetet. Sok évvel ezelőtt, amikor hazamentem Hajdúnánásra, az egyik volt osztálytársnőm elmesélte nekem, hogy tanítónő lett. Fantasztikus foglalkozás, szerintem az egyik legszentebb, legfontosabb szakma. Nagyon kéne becsülni. Szóval elmesélte, hogy az iskolában arra kért harmadik osztályos kisgyerekeket, hogy rajzolják le a családjukat. Ennyi idős korban még olyan őszinték és bátrak a gyerekek, hogy szinte bármit lerajzolnak. No, mit gondoltok, legtöbbször mit rajzoltak a kicsik? Természetesen azt, amit otthon láttak. Vagyis hogy apa, anya elmennek reggel dolgozni, délután hazajönnek a munkából, őket valaki elhozza a napköziből, és estefelé, amikor együtt a család – ma már azért sokszor ez sem mondható el –, anya elkezdi főzni a vacsorát, apa pedig ül a tévé előtt, és újságot olvas. Azt mondta, hogy a rajzok nagyjából 80%-án ez jelent meg: hogy apa ül a tévé előtt az újsággal, anya pedig főz. Így látták, és láttatták a családot. Nos, ez az asszonysors. De ahogy mondtam: úgy látom, a mai nő már egyre kevésbé kér ebből az asszonysorsból. Mert azt mondja, hogy nem főzni akarok otthon, hanem Nia-táncra, jógára, aerobikra menni, vagy előadásokra járni, vagy a barátnőkkel cukrászdázni, vagy családállításon részt venni, vagy kerámiaszakkörbe beiratkozni, és így tovább. És osszuk meg a munkát, a gyereknevelést, hiszen közösen vállaltuk ezt az életet! Legyenek neked is saját elfoglaltságaid, hobbijaid, barátaid, meg nekem is. És ez így jogos. Ez a változás persze nagyon sok feszültséget okozott, és okoz ma is, főleg a férfiakban, ami érthető is. De erre most nem térek ki, mert, ahogy már mondtam, az Új egyensúly című könyvemben erről sokat írok.

Nézzük inkább tovább az elsárkányosodás folyamatát. Eddig arról beszéltem, hogy mi, nők zsigerileg, ösztönösen, generációk láncolatán át, kondicionáltan hozzuk magunkkal ezt a gondoskodásra, szolgálatra való hajlamot, képességet, aminek az a veszélye, hogy egyszer csak ránk ég(het) ez a szerep, és észre sem vesszük, már ki is használnak minket. A dolog megszokássá válik. Elfogadottá. Ezt fogadta el a társadalom is, ami egyénekből, azaz férfiakból és nőkből áll. És a társadalom azt mondta: ezt csináltuk, vittük évezredeken át, miért ne tennénk továbbra is? Csakhogy jött egy nagy változás (úgy 2000 táján, vagyis amikor beléptünk a 2-essel kezdődő, új évezredbe): betelt a pohár és fordult a kocka. Milliónyi dolog játszott ebben közre, de így kellett történnie. Minden, ami most van, elkerülhetetlen része, velejárója ennek a változásnak. Igen, a nő besokallt, és azt mondta: most már én jövök! Ahogy írtam a már említett könyvemben (most magamat idézem): „A tudásra, önmegvalósításra, szabadságra, minőségi szexre kiéhezett nők most enni kérnek. És ez szembemegy mindazzal a megszokott képpel, amit eddig a nőhöz társítottak.” És ahogy beindult ez a folyamat, egyre több nő kezdett el zsörtölődni: megint én, megint én! Megint én cipelem, megint én rakom el, megint én csinálom helyette, megint, megint, megint… És a szokás, ugye, nagy úr. De nagy úr a mantrázás és a kondicionálás is. Pavlovnak például sikerült elérnie, hogy kutyája nyála csorogni kezdjen a csengőhangra. Szinte bármit lehet kondicionálni. Azt kondicionálunk, amit csak akarunk. Három hét egy alapkondicionálás, három hónap alatt már mélyebb változásokat lehet elérni. És az idő előrehaladtával ezek a folyamatok még inkább mélyülnek. Hozzászoktathatjuk magunkat a mártírsorshoz és a sárkányléthez, de ugyanúgy egy önazonos, örömteli élethez is. Bármi lehetséges. Van, amikor hosszabb időre van hozzá szükségünk, van, amikor kevesebbre, és bár egyáltalán nem hiszem, hogy minden csupán akarat kérdése lenne (nemcsak szabad akarat van, hanem sors is), nagyon sok mindenben van választásunk. És minél tudatosabbak vagyunk, annál több a választási lehetőségünk is.