SYLVIA KRISTEL

MEZTELENÜL

A káprázat árnyékában

Készült Jean Arcelin
írói közreműködésével

JAFFA KIADÓ

Budapest, 2014

Fiamnak

Amszterdam, 2005

Bessel Kok nagy hatalmú üzletember. Látszik is rajta. Elegáns megjelenése, nyugalma, élénk tekintete mindenkiből tiszteletet vált ki. Lelkes sakkjátékos, akárcsak az apám, szeret jókat enni, és bolondul a szép nőkért. Van egy fiatal és elragadó felesége, kezd pocakot ereszteni, mint minden férfi, aki szereti a hasát, és arról álmodozik, hogy egy nap ő lesz a Nemzetközi Sakkszövetség elnöke.

Bessel Kok mindezeken felül nagyvonalú ember, és – minő szerencse! – szerénységemet valamiféle nosztalgikus rajongástól hajtva jó ideje kitünteti támogató figyelmével. Pár évvel ezelőtt ismerkedtem meg vele egy kiállításmegnyitón, illetve az utána rendezett vacsorán. Kedvesen invitált, hogy tartsak vele Csehországba, a Karlovy Vary-i filmfesztiválra, amelynek ő az egyik főszponzora. Idővel Bessel olyan baráttá vált, akinek megértésére, pártfogására mindig számíthattam.

Múlt nyáron azzal állt elő, hogy kész lenne anyagilag is támogatni.

– Mire föl?

– Szívesen állnám néhány hónapig a költségeit, ha rávehetném, hogy belevágjon egy személyesebb jellegű vállalkozásba.

Miféle vállalkozásra gondol?

– Írhatna egy könyvet – felelte.

– Könyvet?

– Megírhatná annak az idősödő holland színésznőnek a történetét, aki egykor sokak szemében a szerelem istennője volt, és aki manapság egy hatvan négyzetméteres lakásban küzd a betegségével...

Majd elmosolyodott, és még annyit mondott:

– Gondolja végig...

Amszterdam csatornáinak felszínén elevenen csillogtak a napsugarak – az élet megajándékozott egy kis haladékkal. Ahogy a szervezetem fokozatosan regenerálódott, a lelkem egyre inkább felszabadult. Végre jutott időm élni, gondolkozni. Sápadt bőröm csak úgy szívta magába a fényt, végre lett egy kis színem, aminek következtében a bal karomon tisztán kirajzolódott a jel: négy nem egészen egyforma nagyságú fehér pont virított rajta egymás mellett, szabályos sorban.

„Gondolja végig..." – Bessel szavai csitíthatatlanul visszhangoztak a fejemben.

Képtelen voltam levenni a szemem arról a réges-régi, már-már elfeledett forradásról, amely örökre a bőrömbe égett. Az a négy pont olyan volt, mint valami titkos kód, amelyben ott volt a gyerekkorom, talán az egész életem, és amelyet addig még soha nem próbáltam megfejteni.

Neki kellett veselkednem. Eljött az ideje.

A nyár legforróbb időszakában felhívtam Besselt, és bejelentettem neki:

– Kész vagyok megfejteni a kódot.

 – Tessék?

– Attól féltem, hogy akarva-akaratlanul kitöröltem mindent, de az emlékeim kezdenek visszajönni, és egyenesen kikívánkoznak belőlem.

– Attól tartok, nem egészen értem.

– Elfogadom az apanázst, Bessel. Benne vagyok, megírom azt a könyvet…

* * *

UTRECHT pályaudvaráról kigurul az utolsó vonat, csikorognak az acélkerekek, akárcsak minden este, pontban pár perccel kilenc után. A nap már rég lenyugodott, de az éjszaka csak most kezdődik, amikor végre minden elcsendesül. Ma váratlanul beköszöntött a hideg.

– Mi tagadás, tél van! – rikkantotta a túlfűtött szállodába utolsóként belépő vendég.

Utrechtben van Hollandia legnagyobb vasútállomása: olyan, mint egy hatalmas, girbegurba villa, amely tágas, egyenes, rendezett peronban végződik.

Nincs olyan pont az országban, ahonnan ne érkeznének ide utasok, hogy eltöltsenek egy napot vagy akár egy hónapot a marhapiacon vagy valamelyik vásáron, a nagyváros színesen kavargó, reményekkel teli forgatagában.

Lassan jövök lefelé a főlépcsőn, de hiába lépkedek óvatosan, a fa nagyokat reccsen a lábam alatt. Nem akarok zajt csapni. Telt ház van, a hallban mégis minden kihalt. Csak az üvegezett bejárati ajtó fölötti vörös fényű lámpa ég, amely izzó körvonalakat ad a bútoroknak, a helyiség minden szegletének és a recepcióspulton trónoló kínai vázának. A pislákoló vörös fény minden éjjel szembeszáll a sötétséggel. Ebben a szállodában soha nincs koromsötét – itt bíborszínűek az esték.

Az előadás rendszerint tízkor kezdődik. Belépek az üresen kongó ebédlőbe. A vendégek ma láthatóan korábban végeztek a vacsorával, bekergette őket a metsző hideg. Elindulok a bárpult felé. Hétvége van, mindenki biztosan fáradt, és inkább visszavonult.

Csalódott vagyok, mert szívesen szórakoztatom a vendégeket. A műsort általában ketten adjuk; úgy jobb – vigyázunk egymásra, össze-összemosolygunk. A lemezjátszóra mindig ugyanazt a dalt tesszük fel: az Only You-t a Platterstől. Felülök a kerékpáromra, megkerülöm a bárpultot, majd ráfordulok az asztalok közötti széles folyosóra. Se nem vidám, se nem szomorú, tökéletesen semleges, jól begyakorolt mosollyal végignézek a vendégeken. Előrenyújtom az egyik lábamat, aztán a másikat. A szoknyám rásimul a nyeregre, lassan oldalra fordítom a fejem. Igyekszem úgy csinálni, hogy rövid loknijaim finoman remegjenek, miközben Marianne kalimpál a hátam mögött a csomagtartón. Időnként el-elkapok egy tekintetet, de nem különösebben foglalkozom vele. Kizárólag az érdekel, hogy mindenki jól érzi-e magát. A siker többnyire nem marad el, a vendégek hangosan nevetnek, biztatnak, bekiabálnak:

– Gyerünk, Sylvia, menj még egy kört! És lássuk, hogy fel tudod-e emelni mind a két lábadat egyszerre!

Majdnem minden este ez van, csak ma nem. Egyedül vagyok, nincs kinek elővezetnem a műsort. Úgy döntök, felmegyek a szobámba.

Az ebédlő ajtaja hirtelen kinyílik, éles fény árad az asztalok felé. Összerezzenek.

– Ó, hát itt vagy, Sylvia? Lejöttél? Rajtam kívül más nem kíváncsi rád? Peter, gyere! Sylvia előadja nekünk a számát, csak nekünk, kettőnknek!

Beleegyezésképpen alig észrevehetően bólintok, nem utasíthatom vissza a felkérést, Hans „bácsinak" nem mondhatok nemet. Fellépőruhában vagyok, rövid vászonszoknya és kicsit kopott, rózsaszín trikó van rajtam, nagyjából ugyanolyan árnyalatú, mint a harisnyám.

Peter még le sem vette magáról a kötényt – kisegítő a konyhán –, felpuffadt arca kipirult, nagy, mélyen ülő szeme csillog. Hans „bácsi" a szokásos szürke öltönyét viseli, sehol egy ránc, nadrágja kinőtt szára alól kikandikál a makulátlan fehérségű zokni. Az arca kerek. A hajára mindig olajat ken, vaskos tincseit azzal simítja hátra. Valójában fogalmam sincs, milyen hosszú Hans „bácsi" haja. Az is lehet, hogy esténként, amikor a szobájában kibontja, lágy hullámokban omlik a háta közepéig, mint azoké a nőké, akik nap közben szigorú kontyba fogják össze rakoncátlan fürtjeiket.

– Na, gyerünk! Kezdheted. Nem érünk rá egész este, drágám.

Hans „bácsi" odamegy az egyik asztalhoz, és felkapcsolja rajta a kislámpát, hogy jobban lásson. Felülök a kerékpáromra, csendben teszek egy kört, ehhez nem kell zene. Felemelem az egyik lábam – nem nézek rájuk, anélkül is érzem magamon a tekintetüket. Úgy vizslatnak, hogy az szinte már fáj. Zavarban vagyok, hamar kifulladok, de azért csinálom tovább, közömbösen, nem állok meg. Tekergetem a tagjaimat, mint valami cirkuszi mutatványos, pajkos kismacskaként illegetem bimbózó nőiességemet. Körözök a bárpult körül. Hans „bácsi" minden alkalommal, amikor elhajtok előtte, felém nyújtja a kezét, megpróbál elkapni. Kicsit megcsúszom, aztán visszanyerem az egyensúlyomat. Még egy kör, és abbahagyom – döntöm el. Legyen elég ennyi ma estére!

Hans „bácsi" feláll az asztaltól, Peter követi a példáját. Egyszer csak ott állnak előttem, nem tudom kikerülni őket. Kiteszik a lábukat, lefékezik a bicikli kerekét, az egyik megragadja a vállamat, a másik befogja a számat. Nem kiáltok segítségért. Tudtam előre, hogy így lesz. Peter hátracsavarja a karomat, az egyik asztalról felkap egy ott felejtett vászonszalvétát, szorosan összekötözi vele a csuklómat, és lesi, milyen képet vágok. Semmilyet. Nem kapálózom, várok. Kíváncsi vagyok, milyen, amikor Hans „bácsi" haja megbomlik, érezni akarom, ahogy a tenyere izzadni kezd a félelemtől. Hagyom, hadd lihegjen a nyakamba a vágytól, hogy végre olyannak lássam, amilyennek rajtam kívül más nem láthatja. Hagyom, hogy kitörjön a vulkán. Várok.

Hans „bácsi" kidugja húsos, repedezett, barnás rózsaszín nyelvét, és sziszegve támadásba lendül vele, mint valami kígyó. Hátrafeszíti a fejem, amely szinte elvész hatalmas tenyerében, szorosan fölém hajol, hogy a nyelvével elérje a bőröm minden négyzetcentiméterét. Lassan, nyálcsorgatva, lentről felfelé végignyalja az arcomat, a nyakamtól egészen a halántékomig, egyszer és még egyszer. Erősen hozzám nyomja húsos, meleg, kemény nyelvét, érzem az idegen test számomra még ismeretlen közelségét. Nem mozdulok. Nem próbálom kiszabadítani a kezem a szalvéta kötelékéből; hagyom, hogy Hans „bácsi" összenyálazza az arcomat, hagyom, hadd csinálja, hadd élvezze a gyönyört. Várom, mikor ér el arra a pontra, amikor végleg elhagyja az ereje.

– Hát itt meg mi folyik?! – kurjantja Alice néni, aki éppen ekkor lép be az ebédlőbe.

– Ó, semmi, semmi! – feleli sietve Hans „bácsi". – Csak egy kicsit eljátszadoztunk Sylviával.

Alice néni gyors, kecses, ugyanakkor határozott léptekkel elindul felénk. Útközben felkattintja az összes villanykapcsolót, nappali fényárba borítja az éttermet, majd amikor odaér, erélyes hangon rám szól:

– Sylvia, azonnal menj fel a szobádba, foglalkozz inkább a kishúgoddal, tudod, hogy beteg. Indulás, késő van!

Feléje fordulok, és minden erőmet bevetve rántok egyet a szalvétán, amely még mindig gúzsba köti a kezem. Hans „bácsi" időközben rendbe szedi magát, és lehajtott fejjel, csendben kisomfordál az ebédlőből. Peter utána. Alice néni némán figyeli, ahogy a két férfi elhagyja a terepet, aztán megpillantja a szalvétát a lábam mellett a földön. A kezébe temeti az arcát, gondterhelten felsóhajt, majd halkan, vontatottan megismétli:

– Hát itt meg mi folyik.

Eliszkolok.

Kilencéves voltam. Abban a szállodában, a szüleim szállodájában, az utrechti pályaudvarhoz közeli Hôtel du Commerce-ben töltöttem az egész gyerekkoromat, ott nőttem fel, az volt fiatal éveim porondja.

* * *

A HOTEL apai nagyanyám tulajdona, az ügyeket Hans „bácsi" viszi. Az egész család ott lakik együtt, van, aki ott is dolgozik: a szüleim, két nagynéném, Alice és Mary, a húgom, Marianne, és az öcsém, a legkisebb, Nicolas.

A nagy belmagasság, a számtalan perzsaszőnyeg, a szecessziós díszítések elegáns hangulatot adnak a szállodának, noha csillagja nincs.

Hans „bácsi" szigorú rendet tart, amiért mindenki nagyra becsüli. Gondos, nem veti meg a munkát, ad magára, a körme mindig ápolt, szemmel láthatóan rendszeresen reszeli. Tökéletesen meg lehet bízni benne: ő nyitja és zárja a szállodát, menetrendszerű pontossággal mindennap ugyanakkor. Hans „bácsiban" megvan az a szinte már nem is emberi képesség, hogy ugyanazokat az egyhangú, gépies mozdulatsorokat ugyanolyan pedánsan végzi el, valahányszor csak kell. Még ha fáradt is, vagy szenved valamitől, az arcáról semmit sem lehet leolvasni, állandóan mosolyog. Tulajdonképpen idegesít. Olyan, mint valami robot, amely külsőre embernek látszik, de mégsem az; mintha a simára csiszolt álarc, a fényes burok élettelen testet rejtene, amelynek ereiben nem csörgedezik vér, amely nem képes könnyezni; mintha az egész, drótok működtette szerkezetet merev fémváz és szorosra húzott csavarok tartanák össze.

Hans „bácsi" nem rokon, csupán a hotel egyik, legfontosabb alkalmazottja, akinek azért jár ez a megszólítás, mert a szüleim feltétlenül megbíznak benne, mert napi szinten részt vesz az életünkben, mert megnyugtató jelenléte biztonságérzetet ad. Anyám aggatta rá ezt a nevet. Igyekezett Hans „bácsit" némiképp bevonni a családba, amitől azt remélte, hogy a magányos férfi így majd jobban kötődik hozzánk és a szállodához, hűségesebben szolgálja a fennmaradásunkat.

Hans „bácsi" nincs oda értem. Elvégre a főnök lánya vagyok, a lelke mélyén vetélytársnak tekint, aki nem elég, hogy nem csinál semmit, miközben állandóan a lába alatt van, nem átall a szeme láttára cseperedni, nőiesedni, vágyát felkorbácsolandó formásodni, azaz egyre nehezebben elviselhető zavaró tényezőt jelent.

Gyakran étkezem vele és a kisegítővel a konyhán. Korán megtanulom kedvesen, ám határozottan kinyilvánítani, hogy mi van és mi nincs ínyemre. Utálom a hagymát, a sárgarépát és a mustárt, mert ezek felnőtteknek való ételek, amelyeket azért kellene megennem, hogy „nagyra nőjek" – legalábbis szerinte. Szereti nézni, ahogy rágás közben arcokat vágok. A hatalmas mustárosbödön – családi kiszerelés – odabent asztalról asztalra vándorol, a peremére vastagon rászáradt mustár sötét- és világosbarna rétegeiben helyenként látszanak a kiskanál nyomai. Ennyit hagytak meg a vendégek. Nem kérek mustárt.

Tovább ellenkezem, mire Hans „bácsi" szeméből szikrák lövellnek felém. Megragadja a tarkómat, olyan szorosan tart, hogy az egész testem megfeszül, és egy hirtelen mozdulattal belenyomja az arcomat a bödönbe.

Amikor már nem kérek többet, óvatosan centizgetve eltolom magam elől a tányért, miközben egészen másfelé nézek. Minden másodpercet kihasználok, amikor nem figyelnek oda, csak hogy megszabaduljak végre a maradéktól.

Hans „bácsi" észreveszi, miben mesterkedem. Fogja a villáját, és beleszúrja a karomba. Hangosan felsikoltok. Felrohanok a szobámba. Iszonyúan fáj. A karomon négy élénkvörös pont látszik, kiserken belőlük a vér. Hevesen dörzsölöm a villa nyomát, mintha csak valami kosz lenne, amit lemoshatok magamról, de hiába.

Később mindig karba tettem a kezemet, ha el akartam rejteni ezt a sérülést – ez volt az első mozdulat, amely idővel a védjegyemmé vált.

Elmesélem anyámnak, hogy Hans „bácsi" mindenféle undorító dolgot akar belém tömni. Anyám erre mindössze annyit mond, hogy fogadjak szépen szót Hans „bácsinak", mert ő csak jót akar nekem.

Kénytelen vagyok stratégiát váltani. Elhatározom, hogy ha kapok egy kis borravalót a műsoromért vagy egy szépen bevetett ágy után, ezentúl az egészet az utolsó guldenig eleszem a szálloda melletti pecsenyeárusnál. Hol egyedül, hol a húgommal, Marianne-nal megyek, és élvezettel falom a szélesre szeletelt, kívül ropogós, belül pürés, zsírban sült hasábburgonyát.

Úgy viselkedünk, mint két éhező árva, a barátságos tulaj pedig nagyvonalúan méri a nekünk szánt adagokat. Szabadon, boldogan tömjük a hasunkat.

Nyaranta, amikor kicsit lesülök, a négy apró szúrásnyom egymás után megjelenik a karomon, az egyik halványabban, a másik határozottabban, attól függően, mennyire mélyedt bele a villa hegye a bőrömbe.

* * *

ALICE néném elmesélte anyámnak, miféle jelenetnek volt szemtanúja az ebédlőben: hogy a kezem hátra volt kötözve; hogy Hans „bácsi" mennyire zavarba jött; hogy a haja össze volt kócolódva; hogy amikor bizonytalan léptekkel elsomfordált, milyen kicsire összehúzta magát; hogy láthatóan kellemetlenül érezte magát. Anyám pedig rögtön szólt apámnak.

Másnap a szüleim útilaput kötöttek Hans „bácsi" talpára, indoklást nem is fűztek a döntésükhöz, hacsak anyám zaklatott és megvető pillantása, illetve az a mélységes harag, amely apám – rendszerint zárkózott – arcára kiült, nem tekinthető annak.

Anyám nem akarta tudni a részleteket, nem kérdezett tőlem semmit. Nem szerette feleslegesen bonyolítani a dolgokat. Általában, ha valami gondja akadt, hamar elhessegette, valahogy úgy, mint amikor az ember egy jól irányzott, határozott kézmozdulattal lesöpri a ruhájáról a piszkot.

Anyám ugyanakkor sokáig az események hatása alatt maradt, alaposan elgondolkozott a bűn természetéről és arról, hogy az emberek milyen ügyesen képesek színlelni, jónak álcázni a rosszat.

Lehetséges lenne, hogy a jóban mindig ott rejtőzik a rossz lehetősége? Az anyám fejében felépült egyszerű, kétpólusú világrend egyszeriben megingott, fekete és fehér egybemosódott, a keveredésből született új színek pedig árnyaltabbá, homályosabbá tették a képet.

Végignézem, ahogy Hans elhagyja a szállodát. A robot meghibásodott – miattam. Sápadtan, megsemmisülve, megtörten távozik. Egy rövid pillanatra, épp csak annyira, amíg az ajtó becsapódik a háta mögött, és a huzat fagyosan átsuhan az előtéren, már-már megsajnálom. Talán túl kemény ez a büntetés. Mi van, ha nem is érek ennyit?

* * *

A KÉT kis nimfa egész évben rózsás bőrét és fedetlen keblét mutogatja. Nincs rajtuk ruha, minden öltözékük csupán egy lazán a vállukra borított lepel. A hajuk hosszú csigákban omlik lefelé. A szájuk mosolyra áll szomorkás arcukon. Hasztalan próbálom elkapni a tekintetüket. A szállodai padlásszobából, a 21-esből, amelyen a húgommal osztozom, pont rájuk látok.

A görög szobrokat imitáló két alak a pályaudvar bejáratának két oldalán illegeti magát. Tőlük balra pedig ott a fényreklám, amely éjjelente szaggatott tűzpiros ragyogásba borítja a környéket: egy óriási „Coca-Cola" felirat. Tetszik a név, amely úgy hangzik, mint egy udvarias köszönés valamely egzotikus nyelven; szeretem azokat a hol megvastagodó, hol elvékonyodó, cirkalmas betűket. A belőlük áradó fény bevilágít a szálloda ablakain, és színes, villódzó körvonalakat ad kedvenc nimfácskáim orrának és mellének.

Időnként kinyitom az ablakot, kidugom rajta a kezem, és miközben hosszasan nézem, ahogy a karom elvörösödik, majd megint színét veszti, azt képzelem, hogy én is egy afféle pályaudvari nimfa vagyok, angyalszárnyakat kapok, indulásra készen várakozom. Nemsokára kirebbenek ezen az ablakon, és messzire szállok, mint egy kismadár.

Élvezem, ahogy a bőrömet beborítja a simogató fény, kifelé fordítom a tenyerem, majd ismét összezárom az ujjaimat. Egész kis bábjátékot rögtönzök velük a Coca-Cola-hirdetés ragyogásában fürdőző nimfácskáknak.

Utrecht – különös egy város. Ott születtem, szürke és puritán, ahol minden az üzletről szól, ugyanakkor a távolból érkező utazót két meztelen nő és egy hatalmas, vörösen izzó neonfelirat fogadja. A szobám ajtaja lassan résnyire nyílik. Anyám dugja be a fejét rajta. Láthatóan meglepődik, amikor meglátja, hogy az éjszaka közepén a nyitott ablaknál álldogálok.

– Hát te nem alszol?

– Nem.

– És a húgod?

– Marianne mindig tud aludni.

– Elfogytak a szobák. Ébreszd fel a húgodat, és vidd át a 22-esbe! Beköltöztetem ide az egyik törzsvendéget.

A 22-es nem igazán nevezhető szobának, inkább csak egy luk, van benne egy elérhetetlen tetőablak és egy egyszemélyes ágy. Amikor a szálloda tele van, ott töltöm a maradék éjszakákat. Felemelem Marianne meleg és tehetetlen testét, a fülébe suttogom, hogy csak én vagyok, nincs semmi baj. Mire felcipelem a padlásra, anyám hihetetlen gyorsasággal rendbe szedi a szobánkat, és már kiált is – persze visszafogottan, elvégre éjszaka van – a lent várakozó vendégnek, hogy mehet.

A 22-esben keskeny és hideg az ágy. A 21-esbe bevackolódó vendég most biztosan boldog, hogy a húgom előmelegítette neki a fekhelyét, és könnyen álomra szenderül. Nem úgy, mint én. Magammal hoztam a Donald kacsás képeket, kirakom őket a falra, hogy az egész otthonosabb legyen.

Az ablak túl magasan van, nem látszik rajta keresztül más, csak az éjszakai égbolt egy kis darabja. Mereven kifelé bámulok... És ha anyám a 22-est is kiadná, hová tenne minket?

* * *

SZERETEM a húgomat, szeretem, hogy ott van mellettem, így nem fázom annyira. Anyám időnként nevetve elmeséli, hogy kétéves koromban egyszer rajtakapott, ahogy Marianne-t fojtogattam. Szerintem egyáltalán nem vicces ez a történet. Nyilván féltékeny voltam. De hogy meg akartam volna fojtani Marianne-t? Nem, az lehetetlen, túlságosan hiányozna. Persze előfordul, hogy húzgálom a fülét, vagy megcsipkedem az arcát, de az nem fáj neki; ahogy azt is igyekszem világosan tudatosítani benne, hogy én vagyok az erősebb és az idősebb, rám számíthat.

A mi családunkban nem divat a simogatás, a fizikai kontaktus a lehető legkevesebbre korlátozódik. Ha valakit megérintünk, azzal hagyjuk, hogy a testünk kifejezze a szeretetet, amit a másik iránt érzünk, ez a fajta érzelgősség pedig nem vezet semmire. Jobban tesszük, ha helyette dolgozunk, állandóan mozgásban vagyunk, távol tartjuk magunkat az emberektől.

– Ha gyerekeket akarunk csinálni, hozzá kell érnünk a másikhoz? – kérdeztem nemegyszer kíváncsiskodva.

Anyám persze zavarba jött, majd elővezetett egy elméletet a gólyákról és a virágok beporzásáról, amelyen Mary néném rendszerint remekül mulatott. Én meg csak azon gondolkoztam, hogy van valami furcsa ebben az elméletben.

Miután a szálloda végleg csöndbe borult, továbbra sem tudok aludni, a legkisebb zajra is felkapom a fejem, azt lesem, nem nyikordul-e meg a porcelánkilincs az ajtón. Szinte látom magam előtt, ahogy anyám bedugja a fejét a szobába, és mit sem törődve a húgom mély álmával és azzal, hány óra van, megint megkér, hogy hagyjuk el a szobát, hurcolkodjunk át egy szinttel feljebb, minél távolabbra, egy olyan aprócska zugba, ahová talán be sem férünk, olyan kicsibe, aminél kisebb talán nem is létezik. És akkor végre nem leszünk szem előtt, mindenki nyugodtan megfeledkezhet rólunk.

Noha nem mutatom, néha még ma is mellbe vág, ha eszembe jut, miféle érzés maradt meg bennem a sűrű szobacserékből és abból, ahogy anyám gyerekkoromban levezényelte őket; a kényszerű éjszakai kilakoltatásainkból, amelyek csak azért kellettek, hogy mindenféle idegenek kifizessenek még néhány guldent: zavarok, felesleges vagyok, nem számítok, legszívesebben megszabadulnának tőlem. Csak átpakolnak egyik szobából a másikba.

* * *

– HANS itt van? – érdeklődik a belépő vendég.

– Nincs, már nem dolgozik itt – feleli kimérten Alice néni.

A férfit láthatóan meglepi a hír: a recepcióspulton nyugvó keze finoman reszketni kezd.

– De hát hová ment? – kérdezi elszomorodva.

– Addig jó, amíg nem tudjuk.

– Értem.

A férfi fogja a kulcsát, és elindul felfelé a lépcsőn. Egy pillanatra elveszti az egyensúlyát, megáll, megkapaszkodik a korlátban, és az arcát a másik kezébe temeti. Mindannyian őt bámuljuk.

– Csak nem fog itt sírva fakadni? – méltatlankodik Alice néni.

– Ismered?

– Nem.

Elindulok, hogy tegyek egy kört az ebédlőben. De igen, ismerem. Megismerem az élénkpiros színű szövetkabátjáról és a fekete prémgallérról, az arcán éktelenkedő hatalmas pattanásról. Ezzel a férfival csókolózott Hans „bácsi" a konyhán. Csendben lemerészkedtem, azt hittem, egyedül vagyok, elég késő volt már, de még nem vacsoráztam. Hans „bácsi" szorosan ölelte a férfi nyakát, magához húzta, és szinte falta a száját. Szilaj mozdulataikból ítélve hevesen vágytak egymásra. A férfi háttal állt nekem, ő nem látott, csak Hans „bácsi". Amint beléptem, azonnal észrevett, a mozdulatai hirtelen megakadtak, azonban csak a másodperc törtrészére, aztán tovább falta a másik férfi száját. Olyan hangot adtak ki, mintha röfögnének. Hans „bácsi" állta megrökönyödött tekintetem, bár közben kicsit lehunyta a szemét, de amikor megint kinyitotta, egyenesen rám nézett. Úgy meredt rám, mint aki legszívesebben rám üvöltene, rám öntené minden visszafojtott mérgét, hogy végre megrepedjen körülöttem a védelmező burok, és összeomoljon kislányos, ártatlan, néma ábrándokkal teli világom.

A szemem láttára bontakozott ki a vágyuk, és nem tetszett, amit látok. A fülem hallatára hagyták el a szájukat a kéj sóhajai, és nem tetszett, amit hallok. Lassan, alig észrevehető, apró léptekkel hátrálni kezdtem, miközben tovább kapaszkodtam Hans „bácsi" tekintetébe.

A cipőm talpa csúszott a linóleumon, így hangtalanul ki tudtam oldalogni abból a láthatatlan gyűrűből, amely körülfonta azt a két, egymást kívánó testet. Belegyalogoltam egy bizalmas jelenetbe, és siettem kivonni magam belőle.

Gyakran elgondolkozom azon, mi folyhat valójában a zárt ajtók mögött, mit jelentenek azok a hangok, amelyek mögülük kiszűrődnek. Mivel foglalatoskodhatnak az emberek? Nekem szükségem van a fényre, szeretem résnyire nyitva tartani az ajtót, szeretem látni, mások hogyan élnek. Olyan vagyok, mint az öregek, akik az ablakukból állandóan figyelik az eseményeket. A bensőséges dolgokat, a vágyat, a titkokat mindig csukott ajtók őrzik.

Mindent igyekszem megfigyelni. Észrevettem például, hogy van egy olyan, az összes többinél hatalmasabb erő, amely az éjszaka leszálltával, amikor a város zajai elcsendesednek, és véget ér a munka, közelebb viszi egymáshoz az embereket, egymáshoz vonzza őket. Esténként a bárrá alakuló ebédlőben a nők nyújtogatják a nyakukat, az asztal alatt a lábak egymáshoz érnek. Izgatja a fantáziámat ez az erő, amely valahogy csak a felnőttekre hat.

De az apámban és az anyámban miért nincs meg?

Ők miért nem képesek egymáshoz simulni? Anyám nem olyan, mint a többi nő, ő soha nem nyújtogatja a nyakát. Nem, a szüleim nem szokták megölelni egymást, még akkor sem, ha magukra zárják az ajtót. Tudom. Az öcsém egy szobában alszik velük. Amikor bemegyek hozzájuk, rendszerint kopogás nélkül nyitok be, persze azért óvatosan, ártatlan szemmel úgy teszek, mintha nem is gondolnám, hogy rajtakaphatom őket bármin, miközben határozottan az a szándékom, hogy végre leleplezzem őket. De ritkán találom ott mindkettejüket. Callas, a kutyánk nagyokat mordul apám lábánál.

A szüleim úgy élnek, mintha váltanák egymást. Amikor anyám lefekszik aludni, apám akkor kel fel. Amikor apám levetkőzik, hogy végre nekikészülődjön a lefekvésnek, anyám akkor ébred. Őket nem fonja körül semmi, esélye sincs köztük semmiféle bizalmas jelenetnek.

* * *

AMILYEN következetes és megfontolt Alice néném, Mary néném legalább annyira kiszámíthatatlan, szeszélyes és habókos.

Alice néni anyám testvére, mindennap kora reggel vonatra száll, hogy időben beérjen a szállodába az Utrechttől nagyjából húsz kilométerre fekvő Hilversumból. Ott él az anyjával, buzgó protestáns, komor és hallgatag, jóságos nagyanyámmal.

Időnként, amikor elegem van a szálloda állandó zsibongásából, kimenekülök hozzá. Négyéves koromban szálltam először egyedül vonatra. Ha jó irányba fúj a szél, tisztán hallani a vonatok indulását jelző hangosbeszélőt. Úgy éreztem, az a hang kifejezetten nekem szól, így hát felkerekedtem, nem szóltam senkinek, csak mentem, mint akit felhúztak.

– Hilversum felé a vonat egy perc múlva indul. A vágány mellett, kérjük, vigyázzanak!

Aznap befészkeltem magam a kocsi belsejébe, az utasok pedig csodálkozva nézték azt a pöttöm kislányt.

Nagyanyámnak elvei vannak, tőle kapom meg azokat a szigorú és világos kereteket, amelyekre az ember gyerekkorában támaszkodhat, szemben a szállóbeli élet rendszertelenségével.

A nagyinál vasárnap nincs rosszalkodás, nincs biciklizés, az ebédlőasztalnál illik csöndben maradni, elvégre nem a restiben vagyunk. Összekulcsoljuk a kezünket, és imádkozunk, nehogy pokolra kerüljünk. Megköszönjük az ételt Istennek, mintha ő tette volna az asztalunkra. Ezt nem nagyon értem. De valamiért az az érzésem, hogy ebben a némiképp mesterkélt áhítatban senki sem venné jó néven, ha kérdezősködni kezdenék. Úgyhogy némán szót fogadok, mert ha jól meggondolom, ezért vagyok itt.

A szobában van egy háromszárnyú tükör. Gyakran előfordul, hogy odahúzok elé egy széket, leülök vele szemben, és kíváncsian fürkészem magamat. Szemrevételezem a vonásaimat, és minden alkalommal felfedezek valami újat. Sokat vagyok egyedül, így érthető, hogy ennyire el vagyok foglalva magammal. Profilba fordulok, megvizsgálom a fejem tetejét, mindent, ami nem ötlik szembe azonnal. Figyelem, ahogy növök. És ahogy növök, egyre alaposabban figyelem magamat. Szeretem magamat nézni. Amikor a nagyanyám kimegy, egészen közel hajolok a tükörhöz, mintha meg akarnám puszilni a saját tükörképemet. A leheletem homályos párafoltot hagy az üvegen, a karommal letörlöm, hogy megint kitisztuljanak a körvonalak. Képeket vágok, próbálgatom a különféle arckifejezéseket, mindegyiket kitartom pár másodpercig. Színlelni könnyű.

A szemem színe – amely kifejezetten családi vonás – különösen izgat. Képtelen vagyok meghatározni. Szürke? Vagy inkább zöldes árnyalatú?

Nagyanyám nem támogatta a narcisztikus hajlamaimat, nem tetszett neki, hogy annyit illegetem magam. Úgy vélte, túl sok időt töltök azzal, hogy mindenféle szögből bámulom az arcomat, ami elvonja a figyelmemet a fontosabb, lelki dolgokról. Úgyhogy egy nap fogott egy nagy ív újságpapírt, és letakarta vele a tükröt, azután kedvesen, ugyanakkor ellentmondást nem tűrően rám nézett, de szólni nem szólt semmit. Miután megfosztott önmagam látványától, a szünidő fennmaradó pár napját megfontolt és kedvesen terelgető felügyelete alatt töltöttem.

* * *

MARY néném mániás-depresszióban szenved, ugyanaz a baja, ami annak idején az apjának is volt.

– Nincs minden rendben a fejében.

Anyám suttogóra fogja. Mielőtt különc nagynéném beköltözött volna a szállodába, rendszeresen jártunk hozzá látogatóba a szanatóriumba. Nem tűnt betegnek; állandóan mosolygott, aranyos volt. Mary néni minden alkalommal nagyon örült, ha megjelentünk, ennek megfelelően igyekezett jókedvűnek mutatkozni, mintegy jelezvén, hogy nincs neki semmi baja, és hogy igazságtalanul tartják bezárva. Állapota függvényében hol lítiummal, hol elektrosokkos kezeléssel tartották mesterséges egyensúlyban a hangulati ingadozásait. Kislányként rám leginkább az ápolók tekintélyes termete tett mély benyomást.

„Durva fajankók!" – mondta halkan Mary néni, nehogy bármelyikük is meghallja. Túlélési kísérlet gyanánt egyszer felgyújtotta az ágyát, mire kidobták a szanatóriumból. Apám ment el érte. Aláírt valami nyilatkozatot, kifizette az ágyat, felpakolta Mary nénit, és beköltöztette a szállodába.

– Mondd, hogy nem vagyok bolond, tessék, mondd, halljam! – kiáltozta a kapun kifelé jövet, annyira méltatlannak érezte, hogy évekig gyógyszerekkel tömték, csak hogy örökre valami bugyuta mosolyt fagyasszanak az arcára. Bosszúszomjasan, ujjal mutogatott a rezzenéstelen arccal utánabámuló, fehér köpenyes hústornyokra, akiknek szemmel láthatóan elég lett volna apám egyetlen kézmozdulata, kapva kaptak volna az alkalmon, hogy visszapaterolják Mary nénit az épületbe.

– Ugyan már, dehogy, hát hogy lennél bolond?! – felelte apám, miközben szorosan belékarolt. – Na, gyere!

A „mániás-depresszió" bonyolult, következésképpen izgalmas kifejezés, roppant tudományosan hangzik. Mindenki érti, de csak nagyon halkan meri kimondani. Mint anyám, aki mindahányszor sajnálkozó szomorúsággal ejti ki a száján. Valami súlyos fogyatékosság lehet, amelyet jobb nem közhírré tenni. Biztosan egy ritkán előforduló, öröklődő kór sújtja a családunkat, amelynek a nagynéném a legszerencsétlenebb áldozata.

Mary néni csak az élet bizonyos pillanataiban jár két lábbal a földön, a másik felében pár centivel felette lebeg. Este és éjszaka sokkal elevenebb, olyankor nem annyira feltűnő, mennyire ellentmondásosan viselkedik. Van, hogy napokig nevet és dudorászik, felesleges ajándékokkal halmoz el minket, amelyeket persze hitelbe vesz, és arról áradozik, milyen szép is az élet, csak kár, hogy ilyen rövid. Hol mértéktelenül ontja másokra a szeretetét, hol magába roskad, teljesen visszavonul, mintha egy pillanat alatt romba dőlt volna minden álma, mintha elhagyta volna a szerelme. Aztán egy szép napon megint feltámad, tele van életkedvvel, és jobban hisz a jövőben, mint valaha. Féktelen lelkesedésével és ideig-óráig tartó derűlátásával felvidít mindenkit.

Ha nagy leszek, én is mániás-depressziós leszek, mert az mókás dolog, kifejezetten szórakoztató.

Kedveltem a nagynénéimet. Bár nagyon mások voltak, amikor nagy szükségem volt rájuk, mindig mindketten ott voltak mellettem.

Ők hoztak melegséget és életet a hétköznapjaimba, körülöleltek a szeretetükkel.

Mary néni a bárpult mögött teljesít szolgálatot, ő uralja a szálloda egyik legfontosabb stratégiai pontját, amelyet gyakran csak hajnalban hagy el, miután minden vendég a dolgok rendje és módja szerint kidorbézolta magát. Keveset alszik, és egy kortyot sem iszik. Mary néni minden este színjózanul vezényli le a nagy ivászatot. Tapintatos asszony, akinek a társaságában a vendégek cseppet sem érzik feszélyezve magukat, már csak azért sem, mert a hangulati ingadozásait annak tudják be, hogy szerintük velük együtt titokban ő is felönt a garatra.

Anyám törzsvendégnek számít a bárban, csendben meghúzza magát, de rendesen fogyaszt. Általában bort vagy sherryt iszik, és soha nem vár arra, hogy kiszolgálják: tölt magának. Jól bírja az alkoholt; ezt egyébként örököltem tőle. Nem látszik rajta, ha részeg. Amikor mégis berúg, félrevonul, vagy beparancsol a szobámba. Mindig így viselkedik, valahányszor úgy érzi, rajtakapták, elkövetett valamit, szemrehányást érdemel.

Anyám képtelen volt kifejezni az érzéseit. Végzetes gyengeségnek tekintette volna, ha kiadja magát, hát inkább magába fojtott mindent. Az élet kemény, veszélyes dolog, valahogy csak ki kellett bírni. Anyám attól félt, hogy ha átengedi magát az érzelmeinek, azok bármelyik pillanatban átcsaphatnak a feje fölött, és magukkal sodorhatják. Jobb szerette, ha megmondják, mi a dolga, és itallal próbálta enyhíteni a lét kényszerű elviselhetetlenségét.

Apám is hasonló okokból látogatja a bárt, mint anyám, ugyanakkor nem tölti tétlenül az estéket. Odaül a zongorához, és játszik, vagy a szintetizátorhoz, a modern technika legújabb vívmányához, amelyből nemcsak más hangszerek hangját, de a lehető legváltozatosabb ritmusokat is elő tudja csalogatni. Varázslatos, rejtélyes, csodálatos szerkezet. Apám időnként tanítgat rajta játszani, de általában nincs kellő türelme hozzá.

A vendégek szeretnek elücsörögni a szálloda bárjában. Ott mindenki rengeteget iszik, és addig meg sem áll, amíg már csupán nevetni képes, bármin. A harsány, mélyről, torokból fakadó kacagás nemritkán felhallatszik a felsőbb szintekre. Vannak, akik egy idő után összeomlanak, sírnak egy sort, majd új erőre kapva dalolni kezdenek. Soha nem látott távoli földrészek és meghódítani vágyott ismeretlen asszonyok nevét üvöltözik a vakvilágba.

* * *

AZ ALKOHOL korán az életem részévé vált, egészen pontosan attól a naptól fogva, amikor is csecsemőkoromban anyám, hogy könnyebben elaludjak, a számba dugott egy fehér vászondarabot, amelybe langyos konyakkal átitatott kockacukrot tett.

Apámnak megoldotta a nyelvét az alkohol, jókedvre derült tőle. Felszabadultan játszott és viccelődött velem, dudorászott, bohóckodott nekem.

Az ital anyám protestáns neveltetésének visszafogottságát is megtörte. Kibillentette anyámat a megszokott hallgatagságából, olyan keserű, az ő szájából idegenül hangzó szavakat mondatott ki vele, amelyeket normális esetben nem mondott volna ki. És miután kitört belőle, aminek ki kellett, megint a régi, visszahúzódó asszony lett.

Az alkoholtól valahogy minden és mindenki életre kelt. A szállodában megszólalt a zene, felpezsdült az élet, végre történt valami. Apám akár negyven sört is le tudott gurítani naponta. Azon tanultam meg számolni. És hogy bonyolítsam a feladatot, később a sörökhöz hozzáadtam minden egyes elfogyasztott pohár konyakot és gyomorkeserűt.

Amikor nem ivott, apám nemigen szólt senkihez. Jobb szerettem, ha iszik. Akkor legalább beszélt.

* * *

A KRISTEL az igazi nevem, úgy hangzik, mint a „kristály". Csillogó és törékeny. Apámtól örököltem, hozzá jól illett.

Ha valami törékeny, annak nem feltétlenül van oka; léteznek olyan dolgok, amelyek természetüknél fogva törékenyek. Apám törékeny volt, de jól leplezte. Szándékosan rombolta magát, az érzékenységét mulatozással leplezte, a csalódottságát italba fojtotta. Apám odavolt az agyaggalamb-lövészetért, a vadászatért és az asztalosszerszámaiért, azokért a zajosan csikorgó fémjószágokért, amelyeket a padláson tartott. A padlás volt az ő menedéke, ahol kedvére gyilkolhatta a hallását a faragáshoz szükséges gépek elviselhetetlen vinnyogásával.

Vadászat közben szerette minél többször elsütni a puskáját, lehetőleg egészen közel a füléhez. Tüntetőleg a levegőbe lövöldözött, csak mert imádta hallani a fegyver durrogását. Viszonylag fiatal korára jóformán sikerült megsüketítenie magát. Rosszul hallott, ami kifejezetten praktikusnak bizonyult. A nők rikoltozása, a veszekedések hangja, a gyereksírás, az élet minden efféle megnyilvánulása fokozatosan megszűnt létezni számára, csupán távoli visszhangként érzékelte a zajokat, azok lassan végleg belevesztek a csöndbe, amelyben apám szándékosan elszigetelte magát.

Apámnak nem volt gyerekkora. Négyéves korában gondozásba adták. Szinte látom magam előtt azt a bátor, talpraesett fiúcskát, aki idejekorán kénytelen volt megállni a maga lábán, megtanulni ránc nélkül bevetni az ágyát, és visszafojtani a sírását, noha ebben a korban az ember leginkább a síráson keresztül tud érvényt szerezni az akaratának. Egyedül kellett felnőnie; nem volt, aki megvédje, nem volt, aki levegye a válláról a terheket. Előbb ismerte a vágyat, mint a szerelmet – de mindenekelőtt az alkohollal került jó barátságba.

Apám iszik, vadászik, szereti a tengert, szeret sportolni, jókat enni és sakkozni. A játék neve hollandul schaken. Ha igeként használjuk, a szó azt is jelentheti: 'valami gonosz lény fiatal lányokat ragad magával'.

El tudom képzelni, hogy apám gonosznak tartotta magát, pedig nem így volt. Egyszerűen nem tudott megbékélni a világgal, és amikor csak tehette, inkább kivonult belőle.

Apám az asztalosműhely magányában sakkfigurákat farag. Százával állnak a polcon a méret szerint csoportosított királynők, bástyák, gyalogok és futók. Elöl a legsikerültebbek, hátrébb pedig, ahol alig lehet elérni őket, a kacskábbak. Apám ravasz stratégaként, megszállottan, egyre-másra gyártja imádott játéka tartozékait, nyilván egészen addig, amíg mattot nem kap.

Néha, amikor unatkozom, felmegyek hozzá, szabad bejárásom van a műhelybe. Apám leállítja a gépet, rám néz, de nem mozdul. Rámosolygok. Úgy érzem magam, mintha én lennék a legszebb sakkfigurája. Kinyújtja az ujját, megmutatja, melyek a legújabb alkotásai, aztán sietősen megint munkához lát, én meg menekülök a fülsiketítő ricsajból.

Apámat katolikusnak keresztelték, az anyja jómódú kereskedőcsaládból származott, az apja zenész volt. Nagyapámnak volt egy zenekara, amelyben a legnagyobb látványosságot egy egyenesen Svájcból hozatott, játékosan csilingelő hangú hangszer jelentette: a xilofon. Az egész környék a csodájára járt.

Anyám szerényebb körülmények között nőtt fel, vidéki református családban. Nagyon szép lány volt. Özvegy édesanyja a szigorú vallási előírások szellemében, fegyelemre nevelte, és az atyai tekintélyt az isteni büntetés folyamatos lebegtetésével pótolta.

Emlékszem, anyám fiatalkorában eleven volt, könnyed, sikkes és elegáns, mint valami táncosnő vagy filmszínésznő. A szüleim egy bálon ismerték meg egymást. Végigtáncolták együtt az estét, egészen egymásba feledkeztek. Apám szerette a nőket, hódolattal adózott a szépségnek, anyámba már az első táncnál beleszeretett.

Anya imádott táncolni – a vérében volt –, szeretett varrni, dolgozni, és rajongott apámért. Nem igazán volt hívő. Amikor férjhez ment, végre lerázhatta magáról a rendszeres vallásgyakorlás nyűgét, és nem foglalkozott annyit Isten nyilaival. Többre tartotta a szerelmet Isten szereteténél, és leginkább azért katolizált, mert az apámban hitt. Anyám nem járt misére, ugyanakkor minket minden héten – mintegy maga helyett is – elhajtott a templomba.

Ezek a vasárnapi kimenők nem voltak ellenemre. A szertartás végén angyali mosollyal odasettenkedtem az adománygyűjtő edényekhez, és ami pénz maradt bennük, kivettem. Egymás után megráztam a perselyeket, kipattintottam rajtuk a nevetségesen egyszerű zárat, és a zsákmányból elvittem a húgomat moziba, ahol Stan és Pan-filmeket adtak. Azokon legalább jól szórakoztunk.