MARGARET GEORGE

VIII. Henrik
önéletrajza

Az udvari bolond, Will Somers jegyzeteivel

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Margaret George: The Autobiographie of Henry VIII

With Notes by His Fool, Will Somers

Fordította

TOMORI GÁBOR

Alisonnak és Paulnak

Bevezető

WILLIAM SOMERS CATHERINE CAREY KNOLLYSNAK

Kent, Anglia, 1557. április 10.

Kedves Catherine-em!

Haldoklom. Vagyis inkább rövidesen meg fogok halni – van némi (bár nem vigasztaló) különbség. Éspedig az, hogy a haldokló már nem tud leveleket írni, viszont aki rövidesen meghal, az tud és néha meg is teszi. Ahogyan ez a levél bizonyítja. Drága Catherine, kímélj meg engem attól, hogy a nem-haldoklásomat állítva tiltakozol. Sok-sok éve nem láttál engem (mennyi is telt el azóta, hogy Bázelbe mentél száműzetésbe?); immár nem ismernél rám. Nem vagyok biztos benne, hogy én önmagamra ismerek, valahányszor meggondolatlanul ténylegesen szemügyre veszem magamat egy tükörben – bizonyságául annak, hogy a hiúság legalább addig él, amíg mi. Ez az első adottságunk, ami megjelenik, és az utolsó, ami elmúlik. És én, aki abból éltem az udvarban, hogy csúfot űztem mások hiúságából, éppúgy belenézek a tükörbe, mint mindenki más. És egy idegen vénembert látok, aki határozottan visszataszítóan fest.

De hát huszonöt voltam már, amikor az öreg Harry király (aki még ifjú volt akkor) a háztartásába fogadott engem. Ő pedig immár tíz esztendeje halott, és ez az, amiről most írni akarok. Térjünk egyenesen a tárgyra. Tudod, hogy soha nem voltam érzelgős. (Úgy vélem, Henrik, lévén ő maga oly javíthatatlanul érzelgős, ezt kedvelte bennem a legjobban.) Van nálam egy apróság, ami téged illet. Apai örökséged. Meglehetősen jól ismertem őt, jobban, mint te magad. Nagyszerű ember volt, és ma keservesen hiányzik, azt kell hinnem, még az ellenségeinek is.

Vidéken, Kentben éldegélek csendesen. Elég messze van Londontól, hogy valamelyes védelmet nyújtson az embernek a hamis vádakkal szemben, de nem oly messze, hogy ne értesülnék a másokat illető hamis vádakról. Smithfieldben több égetés is volt, és ahogy minden bizonnyal te magad is hallottad, megsütötték Cranmert, Ridleyt és Latimert. Mennyire gyűlölte Cranmert Mária sok-sok éven át! Gondolj azokra az alkalmakra, amikor ilyen-olyan vallási szertartásokon a közelében kellett állnia… például Eduárd keresztelőjén, amikor még ajándékokat is kellett vinnie! A drága Cranmer – Henrik engedelmes egyházfija. Ha élt valaha bárki, akiről nem tűnt valószínűnek, hogy mártírrá lesz, ő volt az. Én mindig úgy véltem, hogy egyáltalán nincs lelkiismerete a fickónak. Belátom, tévedtem. Hallottad, hogy előbb megtagadta a protestantizmusát, jellegzetesen cranmeri módon, és aztán – ó, csodás! – megtagadta a megtagadást? Ha nem annyira szörnyű, mókás lett volna.

De te, azokkal együtt, akik osztoznak a… meggyőződésedben… korán érzékelted ezt, és volt annyi eszed, hogy távozz Angliából. Felteszek neked egy kérdést, pontosan tudván, hogy nem fogsz rá válaszolni, papíron nem, ha azt reméled, hogy valaha is visszatérsz ide. Hogy is van az, hogy te protestáns vagy? Tudod, hogy az öreg király soha, egy percre sem tekintette magát protestánsnak, hanem csupán olyan katolikusnak, aki összeveszett a pápával, és nem hajlandó elismerni őt. Ügyes fortély, de hát Harrynek furcsa gondolkodásmódja volt akkortájt. Aztán a fia, Eduárd, az ájtatos kis jámbor, protestáns volt. De nem a vad, anabaptista változat szerint. Te olyasfajta vagy? Ha igen, számodra nem lesz hely Angliában. Még Elizabeth sem fog szívesen látni téged, ha valaha királynő lesz belőle. Ezt tudnod kell, és ne táplálj olyan reményeket, amelyek alkalmasint nem válnak valóra. Majd egyszer hazatérhetsz. De csak, ha nem vagy anabaptista vagy ahhoz hasonló.

Anglia soha többé nem lesz katolikus. Mária királynő gondoskodott erről, az Igaz Hitért való üldöztetésekkel és a spanyolok iránti megszállottságával. Harry soha nem büntetett senkit, kivéve azokat, akik hűtlenek voltak a királyhoz. Amennyiben aláírta az ember a trónöröklési törvényről szóló esküt, hihetett, amit akart, feltéve, hogy illendően tette, és nem csapott körülötte tajtékzó buzgalommal hűhót így vagy úgy. Thomas More-t nem azért fejezték le, mert katolikus volt (bár a katolikusok szeretnék ezt elhitetni az emberekkel, és majdnem sikerült is nekik), hanem azért, mert nem volt hajlandó esküdni. A többiek a háznépéből megcselekedték. More viszont vágyott a vértanúságra, és… hősi?... erőfeszítéseket tett, hogy vágyát elérje. Szó szerint kikényszerítette, hogy a király megölje őt. És megkapta azt az úgynevezett mennyei koronát, amelyre úgy sóvárgott, ahogyan Harry sóvárgott Anne Boleyn után. Harry úgy találta, hogy a sóvárgása tárgya nem oly kellemes, mint képzelte; reméljük, More nem volt hasonlóképpen csalódott, amikor teljesült a vágya.

Felejtek. Nem szabad ilyenformán tréfálkoznom veled. Te is hiszel abban a helyben. A hívők mind egyformák. Keresik… mi is More könyvének a címe?... az Utópiát. Tudod, „Seholsem”-et jelent.

Mint mondtam, csendesen éldegélek itt, Kentben, az unokahúgommal és a férjével együtt. Van egy kis házuk, Eduárd pedig… tétovázva írom le… sírásó és sírkőfaragó. Jól megél belőle. (Én egykor éppen ilyen viccekből éltem.) De gondozza a kertjét, ahogy mások teszik (tavaly csodás rózsáink voltak), játszik a gyerekeivel, és nagyokat eszik. A legkevésbé sincs benne semmi halált idéző; efféle hivatáshoz talán csak az ilyen embereknek van gyomruk. Bár azt hiszem, aki tréfamester, annak éppúgy van köze a halálhoz. Vagy legalábbis az a dolga, hogy palástolja az enyészet szagát.

Eduárd koronázása előtt jöttem ide. A gyermekkirálynak és ájtatos tanácsadóinak nem kellett tréfamester, és úgy álltam volna ott, mint ahogy egy kioldozódott vitorla libeg a szélben. Mária királynő udvara sem olyan hely, ahol viccelődik az ember.

Emlékszel arra a nyárra, Catherine, amikor te meg én és a teljes Boleyn-rokonságod a királlyal együtt összegyűltünk Heverben? Téged és Henry öcsédet azért hoztak el, hogy lássátok a Boleyn nagyszüleiteket. Hever szépséges hely nyáron. Mindig nagyon zöld, nagyon hűs. És a kertekben igazán Anglia legfinomabb pézsmarózsái nőnek. (Emlékszel esetleg a nagyszüleid kertészének nevére? Nem messze vagyok most Hevertől, és talán kikérhetném a tanácsát… már amennyiben él még.) És lóháton egy nap alatt könnyűszerrel oda lehetett érni Londonból. Emlékszel, hogyan állt meg a király azon a dombon, az elsőn, amelyről megpillanthatta az ember Hevert, és hogyan fújt bele a vadászkürtjébe? Rendre vártad annak idején ezt a hangot, és a király elé szaladtál. Hozott is neked mindig valamit. Te voltál az első Boleyn unoka.

Emlékszel George bácsikádra azon a nyáron? Nagyon azon volt, hogy tökéletes, finom lovag legyen. Gyakorolta a lovaglást páncélban, rohamokat intézett fák ellen, és beleszerelmesedett abba a lompos lányba a Fehér Szarvasbikában. Az a lány minden férfit kitüntetett a kegyeivel, aki megfordult a fogadóban, kivéve George-ot, azt hiszem. Tudta a lány, hogy ha megtenné, vége szakadna a szonettek sorának, amelyeket George írt az ő szépségéről és tisztaságáról, és szívesen nevetett rajtuk.

Természetesen ott volt anyád, Mary és a férje is. Mindig úgy gondoltam, hogy anyád szépség dolgában felülmúlja a húgát, Anne-t. De másképpen volt szép. Anyád nap és méz volt; a másik a hold sötétje. Mind ott voltunk azon a nyáron, azelőtt, hogy minden oly rettenetes fordulatot vett. Az ár persze levonult, úgy hagyva meg azt a kevés időt, mint egy hetyke, szilárd földdarabot, mely a sáros lapály fölé nyúlik.

Csapongok. Nem, rosszabb, romantikussá és érzelgőssé válok, amit utálok másokban, és nem fogok eltűrni magamtól. Na már most, visszatérve a lényegre: az örökségre. Tudasd velem, hogyan juttathatom el hozzád biztonsággal a csatornán túlra. Sajnos eléggé szerencsétlen méretű: túlságosan nagy ahhoz, hogy egy személy sikerrel elrejthetné, túlságosan kicsi, hogy önmagát védelmezze a megsemmisüléstől. Tulajdonképpen nagyon is könnyen megsemmisítheti számos dolog – tenger, tűz, levegő vagy akár hanyagság.

Kérlek, igyekezz a válasszal. Kimondottan kevésbé vágyom személyesen megtapasztalni a teremtőm alakját és hangulatát, mint te és a szektátok többi tagja, de attól félek, hogy egy mennyei meghallgatás tisztességében részem lehet a közeli jövőben. Az Isten hírhedetten szeszélyes az ő szeretetében.

Szívélyes üdvözlettel:

Will Somers

CATHERINE CAREY KNOLLYS WILLIAM SOMERSNEK

Bázel, 1557. június 11.

Legkedvesebb Willem!

Bocsánatodért esedezem, hogy ilyen sokáig tartott ezt a választ a kezedbe juttatni. Mostanában ritkán mutatkoznak itt hírnökök, akik nyíltan hajlandók bizonyos dolgokat hozni Angliából nekünk, száműzetésben lévőknek; erre gondja van a királynőnek. Ebben a hírnökben azonban megbízom, és bízom abban is, hogy diszkréten megsemmisíted ezt a levelet, miután elolvasod.

Lesújtva hallom, hogy betegeskedsz. De hát te Henrik király kedvenc tréfamestereként mindig is hajlamos voltál túlozva beszélni, és kérem Istent, hogy ne legyen ez más, mint a mesterséged újabb megnyilvánulása. Francis és én imádkoztunk éretted esténként. Nem a bálványimádó misén, ami a semminél is kevesebbet ér, kész paródia (ó, ha a királynő látná ezt!), hanem a saját ájtatosságunk alkalmával. Nincsen rossz dolgunk itt, Bázelban. Van elegendő ruhánk, hogy melegen öltözzünk, elegendő ennivalónk, hogy jó erőben legyünk, de ne kövéredjünk meg; ennél több visszatetsző lenne Isten szemében, akinek szegény teremtményei közül számosan szenvednek testi szükséget. De bővelkedünk az egyetlen dologban, amit érdemes birtokolni – a szabadságban, hogy a lelkiismeretünket kövessük. Nektek Angliában ez már nincs meg. A pápisták elvennék mindenestül. Mindennap imádkozunk, hogy szabaduljatok meg ettől a zsarnokságtól, és hogy támadjon egy Mózes, aki kivezet benneteket a lelki rabságból.

Hanem ami az örökséget illeti. Kíváncsi vagyok. Apám 1528-ban halt meg, amikor hatesztendős voltam. Miért kellett majdnem harminc évet várnod, hogy átadd? Lehetetlenség, hogy mocskos vagy felségsértő lenne. És ez is összezavar engem. Apám „ellenségeiről” beszélsz. Egyáltalán nem voltak ellenségei. William Carey a király jó barátja és kedves ember volt. Nemcsak anyámtól tudom ezt, hanem másoktól is. Apámat becsben tartották az udvarban, és sokakat elszomorított, hogy elragadta őt a pestis. Hálás vagyok, hogy eszedbe jutott ezt most megcselekedni, de ha korábban megkaptam volna… Nem, nem hibáztatlak. De jobban és hamarabb megismertem volna apámat. Jó, ha találkozik az apjával az ember, még mielőtt ő maga felnőtté válik.

Igen, emlékszem rá, milyen volt nyáron Hever. És George bácsikámra meg rád és a királyra is emlékszem. Gyermekként jóságosnak és angyalinak gondoltam őt. Bizony, jóvágású ember volt (az ördög műveként!), és bizonyos egyéniséggel rendelkezett, fenséggel, azt mondanám. Nem minden királynak sajátja ez; Eduárd bizonnyal teljesen híján volt, ami pedig a jelenlegi királynőt illeti…

Sajnálattal mondom, hogy nem emlékszem a kertész nevére. Valami J betűs? De nagyon is emlékszem a kertre, amely a sáncárok mögött volt. Virágágyások sorakoztak ott, és ő (az elfelejtett nevű) úgy intézte, hogy valami mindig virágozzék, március közepétől november közepéig. Méghozzá nagy mennyiségben, hogy az a kis, heveri uradalom mindig tele lehessen rengeteg vágott virággal. Furcsa, hogy pézsmarózsákat említesz; az én kedvenceim a mályvarózsák voltak, a nagy, súlyos harangjaikkal.

A Cranmerről szóló híred elszomorított. Végső soron ő egy volt közülünk. Én is úgy gondoltam rá, hogy csak kreatúrája annak, akié a hatalom. Bizonyosra veszem, hogy megkapta a koronáját, és (a szegény, megtévedt Thomas More szavával) „boldog a mennyben”. Talán ott van More is, de nem azért, mert hibásan értelmezte az alattvalói hűséget, hanem annak ellenére. Ha úgy kurtította volna a vitorlákat, ahogy a szél kívánta, és még most is élne, nem kétlem, hogy a Cranmert elítélő bírák között lett volna. Az úgynevezett szakadároknak More ádáz ellensége volt; körünkben ő nem örvend tiszteletnek. Halála folytán az üldözőink száma csökkent eggyel. Természetesen sokan maradtak, de az idő a barátunk, és diadalmaskodni fogunk.

Neked nehéz megértened, mert te a régi rendhez tartozol, és mindig is az óvatosság volt a jelszavad. De ahogy Gamaliel, a farizeus írástudó mondotta az első keresztények üldözésére vonatkozóan: „ha emberektől van e tanács vagy e dolog, semmivé lesz. Ha pedig Istentől van, ti fel nem bonthatjátok azt; nehogy esetleg Isten ellen harcolóknak is találtassatok.” Ez az Apostolok cselekedeteinek ötödik részéből való. Ha nem áll rendelkezésedre a Szentírás fordítása (mivel úgy hiszem, a királynő megsemmisíttette őket), meg tudom szervezni, hogy vigyenek neked egyet. Egy megbízható barátom jár Londonba, és gondoskodni szokott róla, hogy megkaphassunk küldeményeket. Az itteni hírnököm megadja neked a nevét, és kicserélhetjük a holminkat. Ámbátor úgy vélem, bármi is az örökség, nem lehet oly értékes, mint a Szentírás.

Szolgád Krisztusban:

Catherine Carey Knollys

WILL SOMERS CATHERINE KNOLLYSNAK

Kent, 1557. július 21.

Édes Catherine!

Az imáidnak bizonnyal volt valami gyógyító hatása, mert némileg jobban vagyok. Isten nyilvánvalóan egy mindkettőnk számára alkalmasabb időpontra tette át a találkozásunkat. Mint tudod, kerülöm az összes orvost, akárcsak a papokat. Egyiknek sem volt dolga velem több mint negyven esztendeje. Ennek tulajdonítom, hogy életben vagyok. Soha nem vágtak eret rajtam, soha nem kaptam iszappakolást (amiért Harry oly szertelenül odavolt), nem törődöm azzal sem, miféle ornátust viselnek az éppen hivatalban lévő főpapok. Nem akarlak megbotránkoztatni, Catherine. De én nem hiszek semmiben, leszámítva a dolgok gyors elmúlását. A vallásnak is megvannak a maga divatjai. Tegnap öt misét tartottak egy nap – igen, ez Harry műve volt! – és zarándoklatokat a walsinghami Miasszonyunkhoz; és Bibliák és szentbeszédek követték egymást; most pedig megint misék, továbbá égetések; aztán… ki tudja? Mindenképpen imádkozzál ahhoz a genfi Istenhez, akit a saját hasonlatosságodra teremtettél. Ő tekintélyes mainapság. Talán létezik valami, ami állandó, és fölötte áll az istentisztelet puszta divatjainak. Nem tudom. Az én dolgom mindig és csakis az volt, hogy elfordítsam az emberek arcát a változástól, a veszteségtől, a pusztulástól, hogy eltereljem a figyelmüket, miközben a díszlet háttérré alakul.

Catherine: ne küldjél nekem Szentírást vagy annak fordítását. Nem kérek belőlük, nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzájuk. Nem vagy tudatában, minő veszélynek tenne ez ki engem? És a semmiért. Olvastam már (bizony, kénytelen voltam, hogy évődhessem Harry királlyal nyilvánosan vagy négyszemközt, illetőleg, hogy helyettesíthessem Cranmert vagy a legutolsó feleségét, valahányszor azok nem álltak rendelkezésére a kedvenc időtöltéséhez: egy kiadós teológiai eszmecseréhez). Nem tértem meg, és roppant érdektelenséggel viseltetetem a térítési kísérletek iránt. Mivel rendkívül nehéz becsempészni ezeket az írásokat, tüntess ki valaki mást az erőfeszítéseiddel.

Mindamellett beszélni fogok az embereddel az örökség elszállításáról. Muszáj véget vetnem a titoknak, és nyíltan beszélnem. A dolog egy napló. Apád írta. Rendkívül értékes, és sok ember szeretné megsemmisíteni. Tudnak a létezéséről, de az igyekezetük ez idáig arra korlátozódott, hogy Norfolk hercegét, a Seymour család még élő tagjait, sőt Bessie Blount özvegyét, Lord Clintont kérdezgették róla. Előbb-utóbb ki fogják szagolni, hogy a szálak ide vezetnek, hozzám, Kentbe.

Tessék, elmondtam az egészet, kivéve az utolsó dolgot. A naplót nem William Carey, az állítólagos apád írta, hanem az igazi apád: a király.

CATHERINE KNOLLYS WILL SOMERSNEK

Bázel, 1557. szeptember 30.

Will!

A király nem volt az apám, nem az apám! Hogyan merészelsz így hazudni, sérteni anyámat, apámat, engem? Szóval ezt a sok hazugságot tartogatod ilyen hosszú ideje? És én még a barátomnak hittelek! Nem óhajtom látni a naplót. Tartsd meg magadnak az összes többi tévelygő, undorító gondolatoddal! Nem csoda, hogy a király annyira kedvelt téged. Egyformán gondolkodtatok: alantasan, és eltelve hazugsággal! Nem fogod besározni az életemet a hitvány hazugságaiddal és gyanúsítgatásaiddal. Krisztus megbocsátást hirdetett, de azt is mondta, hogy rázzuk le lábunkról az olyan városok porát, melyek tele vannak hazudozókkal, istenkáromlókkal és hasonszőrűekkel. Éppen ezért én lerázlak téged a magaméról.

WILL SOMERS CATHERINE KNOLLYSNAK

Kent, 1557. november 14.

Catherine, drágám!

Türtőztesd magad, ne tépd cafatokra ezt a levelet, mielőtt elolvasnád. Nem hibáztatlak a kifakadásodért. Nagyszerű volt. Paradigmája a megbotránkoztatott érzékenységnek, moralitásnak és az összes többinek. (Magához az öreg királyhoz méltó! Ó, micsoda emlékeket idéz ez fel bennem!) De most ismerd el: a király az apád volt. Mindig is tudtad ezt. Apád meggyalázásáról beszélsz. Meg akarod gyalázni a királyt azzal, hogy tagadod a valót? Az volt talán az ő sarkalatos erénye (igen, hölgyem, voltak erényei) és tehetsége, hogy mindig a maguk valójában tekintette a dolgokat, nem pedig az általános vélekedés szerinti mivoltukban. Ezt nem örökölted tőle? Avagy olyan vagy, mint a féltestvéred, Mária királynő (én is bánkódom, amiért rokoni kötelék fűz össze benneteket), vak és meghökkentően képtelen arra, hogy akár a közvetlenül a gyenge szeme előtt tornyosuló dolgokat felismerje? A másik féltestvéred, Erzsébet nem ilyen; és feltételeztem, hogy te sem vagy ilyen. Feltételeztem, hogy ez a Boleyn-vérből fakad, melyhez hozzáadódott a Tudorok vére, a dolgok páratlanul éles, tiszta látása, amit nem tesz zavarossá semmiféle spanyol butaság. De látom, hogy tévedtem. Éppoly előítéletes és ostoba vagy, tele vallási méreggel, mint a spanyol királynő. Akkor hát Harry király csakugyan meghalt. A nagy nehezen világra jött gyermekei tesznek róla, hogy így legyen.

CATHERINE KNOLLYS WILL SOMERSNEK

Bázel, 1558. január 5.

Will!

A sértéseid választ követelnek. Apám, a király meggyalázásáról beszélsz. Ha az apám volna, miért gyalázott meg engem azzal, hogy soha nem ismert el a sajátjának? (Henry Fitztroyt elismerte, Richmond hercegévé tette – annak a szajha Bessie Blountnak az ivadékát!) Nekem miért kellene hát elismernem vagy becsülnöm őt? Először elcsábította anyámat a házassága előtt, és most azt állítod, hogy ezt követően felszarvazta a férjét. Nem megbecsülést érdemel, hanem megvetést. Gonosz ember volt, és rettegést ébresztett, amerre járt. Az egyetlen jócselekedete pusztán a gonoszsága mellékterméke volt: a nagynéném, Anne Boleyn utáni sóvárgása okozta a pápával való szakítását. (Ilyenformán az Úr még egy bűnöst is felhasznált a céljaihoz. De ez az Úr érdeme, nem a királyé.) Köpök én a néhai királyra meg az emlékére! Ami pedig az unokatestvéremet, Erzsébet hercegnőt illeti (aki anyám húgának leánya, semmi egyéb), imádkozom, hogy ő lehessen… nem, túlságosan veszélyes ez, hogy papírra vessem, tekintet nélkül a hírvivő vagy a címzett megbízhatóságára.

Cselekedj, ahogy jónak látod, Will, én nem kívánok tovább levelezni veled.

WILL SOMERS CATHERINE KNOLLYSNAK

Kent, 1558. március 15.

Catherine!

Viselj még el engem egy kicsit. Bámulatosan zavaros leveledben egyetlen lényeges kérdést észleltem, a többi merő zaj volt. Azt kérdezted: ha az apám volna, miért gyalázott meg engem azzal, hogy soha nem ismert el engem a sajátjaként? Tudod a választ: elvette a józan eszét az a boszorkány (és most bizonyára ismét megsértelek téged) Anne Boleyn, aki megpróbálta megmérgezni Richmond hercegét. Szeretted volna, ha veled is próbát tesz? Igen, a nagynénéd egy boszorkány volt. Anyád éppen ellenkezőleg. Az ő bája jóhiszemű, és az volt a gondolkodása és a viselkedése is. Szenvedett emiatt, miközben a boszorkány nagynénéd szépen elvolt. A jóhiszeműség ritkán marad büntetlenül, és mint tudod, anyádnak nem jutott könnyű élet. Apád elismert volna téged, és talán a fivéredet is (akinek a származása kevésbé volt bizonyos), ha a Boszorkány nem akadályozta volna meg ebben. Anne féltékeny, nagyon féltékeny volt a te kedves anyádra, jóllehet, Isten a tudója, jócskán adott okot féltékenységre a királynak: az egész világ csodálata nem volt elég a Boszorkánynak, neki az összes férfiudvaronc szolgálatai is kellettek. Nos, ahogy ő maga mondta, miután a király nem tudott több evilági tisztességet adni neki, biztosította számára a vértanúság koronáját. Hah! Nem mindenki vértanú, akit megölnek. Ő megpróbált Thomas Becket, sőt Thomas More társaságába kerülni, de nem sikerült neki. Kudarcot vallott az átlátszó törekvése, hogy halála után tiszteletben és dicsőségben legyen része.

És most fogd ezt a naplót, és békélj meg önmagaddal. Ha nem tudsz, akkor tartogasd a megbékélést a… rokonodnak, Erzsébet hercegnőnek arra az időre, amikor… ennél többet nekem sem szabad mondanom. Veszélyes, és még az én petyhüdt bőrű vén nyakam sem vágyik különösebben kötelet érezni maga körül. Nem adhatom most az ő kezébe, noha mint világossá tetted, ő a nyilvánvaló választás. Kémek veszik körül, és állandóan szemmel tartják. Mária vissza akarja küldeni a Towerba, és tenni akar róla, hogy soha többé ne kerüljön elő.

Íme, hogyan tettem szert a naplóra: mint tudod (vagy talán nem tudod; miért feltételezzük mindig, hogy a magánjellegű történeteink közérdekű fontossággal bírnak, és mindenki előtt ismertek?), engem akkor látott először Harry király, amikor a gazdám, egy calais-i gyapjúkereskedő, történetesen az udvarban járt. Akkor nem voltam tréfamester, csak egy fiatalember, és akadt egy órám, amelyet a galériákon tölthettem el. Úgy foglaltam el magamat, ahogy szokásom volt, mikor nem akadt érdekesebb elfoglaltságom sherryvel vagy borral: csevegtem a többiekkel. A király meghallotta; a többi, ahogy mondani szokás, történelem. (Kinek a történelme?) A szolgálatába fogadott, csörgősipkát adott nekem, többféleképpen is magához kötött, mint akkor tudatában voltam. Együtt öregedtünk meg, de itt le kell jegyeznem, milyen volt az ifjú Harry. A szeme, mint a nap; elvakított valamennyiünket, igen, még engem, a cinikus Willt is. Fivérekké váltunk, és amikor Harry haldokolva feküdt abban a levegőtlen szobában, a Whitehallban, akkor ott én voltam az egyetlen, aki ismerte őt fiatalon.

De eltérek a tárgytól. A naplóról beszéltem. Amikor 1525-ben Harryhez kerültem (közvetlenül azelőtt, hogy a Boszorkány megbabonázta), napi rendszerességgel írt egy naplófélét, tele durva jelölésekkel. Később, jóval azután, hogy Catherine Howard, az ötödik – úgynevezett – felesége kegyvesztetté vált, amikor nagyon beteg volt, személyes naplóba kezdett, hogy elüsse az időt, és elterelje a figyelmét a fájós lábáról meg a körülötte egyre erősödő pártoskodásról. Ó, igen, leányom – érzékelte, hogy kicsúszóban a kezéből az ellenőrzés. Ismerte a körülötte formálódó pártokat, amelyek hívei a halálát kívánták. Így hát nyilvánosan kifakadt; titokban pedig megírta az egészet.

A vége felé már csak a legdurvább jegyzetek teltek tőle, amelyekről azt remélte (az örök derűlátó), hogy később majd kibővíti őket. (No hiszen, csupán egy hónappal a halála előtt gyümölcsfákat rendelt a kertjébe, amelyek a legjobb esetben is csak tíz év múltán fordulhatnak termőre! Mókás a dolog: úgy hallottam, hogy tavaly virágba borultak, és Mária kivágatta őket. Ha ő meddő, akkor az uralkodó kertje szükségképpen kénytelen utánozni az uralkodó személyt.) Nem bővítette ki a jegyzeteit, és már nem is fogja. Mellékelem őket itt, a többivel, valamint a saját megjegyzéseimmel és magyarázataimmal együtt. Haboztam belefirkálni a naplóba, de miközben olvastam, olyan volt, mintha ismét Harry beszélne, és nekem mindig is szokásom volt a szavába vágni. A régi szokások nem múlnak el, mint látod. Amellett én ismertem, bár a naplóból egy ismeretlen Harry lépett elém – úgy vélem, bizonyságául annak, hogy valamennyien idegenek vagyunk még önmagunknak is.

De azzal kezdtem, hogy elmondom, miként jutottam a napló birtokába. A válasz egyszerű: elloptam. Ők megsemmisítették volna. Megsemmisítettek minden egyebet, aminek közvetve köze volt a királyhoz, vagy a régi időkhöz: előbb a reformátorok, most pedig a pápisták. A reformátorok összetörték az üveget minden templomban, a pápisták pedig, úgy hallom, továbbmentek egy lépéssel a bestialitásban, hogy még nekem is nehezemre esik írni róla. A királynő óhaja szerint ágensei kihantolták a sírjából Harryt – a saját apját! –, elégették és a Temzébe dobták. Ó, iszonyat!

Ez a napló tehát az utolsó földi maradványa. Olyan természetellenesen akarsz viselkedni a leányaként, mint a királynő, és elégeted ezt is? Ha nem vagy a leánya (mint hangoztatod), akkor légy jobb leánya neki, mint az igazi.

Mennyire szellemtelen ez. A szellemesség valójában a legcivilizáltabb sajátosságunk. Elsimítja az összes durva élt, és elviselhetővé teszi a többit. Harry tudta ezt. Talán fel kéne vennem egy saját tréfamestert, hiszen nyilvánvalóan meghaladtam én már a saját hivatásomat.

Áldjon meg téged a titokzatos Istened!

Will

Íme, mellékelem a naplót.

Úgy érzem, meg kell jegyeznem, hogy Bessie Blount nem volt szajha.

VIII. Henrik naplója

I

Tegnap valami bolond megkérdezte tőlem, mi a legkorábbi emlékem, arra számítván, hogy boldogan elmerengek valami érzelgős gyermekkori eseményen, ahogy kótyagos vénemberektől elvárni szokás. Módfelett meglepődött, amikor kiparancsoltam a szobából.

De a bajt megvolt; a gondolatot a fejemből nem tudtam könnyedén kiparancsolni. Mi a legkorábbi emlékem? Bármi is az, nem volt kellemes, ezt biztosra vettem.

Akkor történt, amikor hatéves voltam? Nem, Mária húgom születésére emlékszem, és akkor voltam ötéves. Akkor négy? A másik húgom, Erzsébet akkor halt meg, és arra emlékszem, elég szörnyű volt. Három? Talán. Igen. Hároméves voltam, amikor először hallottam üdvrivalgást – és azt, hogy „csak egy másodszülött fiú”.

Szép idő volt aznap – meleg, csendes nyári nap. Apámmal mentem a Westminster Hallba, ahol kitüntetéseket és címeket adományozott nekem. Addig próbálta velem a szertartást, amíg nem ment tökéletesen: miként hajoljak meg, miként vessem magamat a padlóra, miként hátráljak ki a teremből előle. Azért kellett így tennem, mert ő volt a király, én pedig a jelenlétében leszek.

– Egy királynak soha nem fordít hátat az ember – magyarázta.

– Még akkor sem, ha éppen az apám vagy?

– Még akkor sem – válaszolta ünnepélyesen. – Így is a királyod vagyok. És ma a Bath Rend tagjává avatlak, és szerzetesi csuhát kell viselned. Utána pedig ismét belépsz a terembe ünnepi köntösben, és York hercegévé teszlek. – Kurtán, szárazon felnevetett, úgy hatott, mint a levelek zörgése egy kikövezett udvaron. – Ez majd elhallgattatja őket, megmutatja nekik, hogy a Tudorok bekebelezték Yorkot. Az egyetlen igazi yorki herceg az én fiam lesz. Hadd lássák mindannyian! – Hirtelen lehalkította a hangját, és szelíden így szólt: – A királyság összes főnemese előtt fogod ezt csinálni. Nem szabad hibáznod, sem pedig félned.

Hideg, szürke szemébe néztem, melynek színe a novemberi égbolthoz volt hasonlatos.

– Nem félek – mondtam, és tudtam, hogy igazat beszélek.

Tömegével jöttek az emberek, hogy megnézzenek bennünket, amikor a Westminsterbe lovagoltunk, át a Cheapside-on. Nekem volt egy saját, fehér pónim, és közvetlenül apám mögött léptettem, aki a hatalmas, cicomásan szerszámozott pejkóján ült. Még lóháton is alig voltam magasabb, mint a kétoldalt sorfalat álló emberek. Tisztán láttam az egyes arcokat, láttam a rájuk kiülő kifejezést. Boldogok voltak, és egyre csak áldást kívántak ránk, ahogy elhaladtunk.

A ceremóniát élveztem. Úgy tartják, a gyerekek nem szokták kedvelni a ceremóniákat, de én igen. (Egy hajlam, mely azóta sem múlt el. Ott kezdődött ez is?) Tetszett, hogy a Westminster Hallban minden tekintet rajtam függ, ahogy egyedül végiglépdeltem a termen apámhoz. A szerzetescsuha durván dörzsölte a bőrömet, de nem mertem kimutatni, hogy kényelmetlen. Apám egy emelvényen ült egy sötét, faragott széken, királyi díszben. Távolinak és embertelennek tűnt, csakugyan királynak. Kissé remegve közelítettem feléje, miközben ő felkelt, fogott egy hosszú kardot, és lovaggá ütött, a Bath Rend tagjává. A kard, amikor felemelte, finoman hozzáért a nyakamhoz, és meglepett, hogy milyen hideg az acél még azon a forró, nyári napon is.

Aztán lassan kihátráltam a teremből, és az előtérbe mentem, ahol Thomas Boleyn, apám egyik udvari nemese várt rám, hogy segítsen átöltöznöm a pompás, vörös ünnepi köntösbe, amely külön erre az alkalomra készült. Miután magamra öltöttem, ismét beléptem a terembe, és újból végigcsináltam az egészet; York hercege lett belőlem.

Utána tiszteletadás következett, és az összes nemesnek és főpapnak el kellett jönnie, hogy hódolatát nyilvánítsa nekem, elismerve engem Anglia első főrendjének – apám és Artúr bátyám után. Ma már tudom, de akkor nem értettem, hogy ez mit jelent. A yorki hercegi cím a trónkövetelők kedvence volt, így hát apám szándéka arra irányult, hogy a nemeseivel hűségesküt tétetve elejét vegye bármiféle trónkövetelő későbbi elismerésének – hiszen végső soron Yorknak nem lehet két hercege. (Amiként Keresztelő Jánosnak sem lehet két feje, noha némely pápisták állhatatosan imádják mindkettőt.)

De akkor nem értettem ezt. Mindössze hároméves voltam. Ez volt az első alkalom, hogy kiszemeltettem valami különleges dologra, és szomjaztam a figyelmet. Úgy képzeltem, hogy az összes felnőtt körülöttem fog csoportosulni, és mind hozzám fognak beszélni.

Teljesen másképp történt. Az „elismerésük” abból állt, hogy vetettek felém egy futó pillantást, és enyhén meghajtották a fejüket. Teljesen elvesztem a lábak erdejében (nekem legalábbis úgy tűnt; alig értem volna föl bármelyik férfiú derekát), és a lábak rövidesen három-négy-öt ember alkotta csoportokba rendeződtek. Anyámat, a királynét kerestem a tekintetemmel, de nem találtam. Pedig megígérte, hogy eljön…

Bégető fanfár jelezte, hogy az ételek a terem nyugati fala mentén húzódó hosszú, asztalra helyeztettek, amelyet nagy, fehér lenvászonterítő borított, és rakja az edények mind aranyból voltak. Csillogtak a gyér fényben, kiemelve a bennük levő étel színét. Borfiúk kezdtek ide-oda lépdelni, kezükben óriási aranykancsókkal. Amikor odaértek hozzám, kértem egy kicsit, és ez mindenkit nevetésre késztetett körülöttem. A felszolgáló tétovázott, de én nem tágítottam. Adott nekem egy apró, trébelt ezüstserleget, és megtöltötte bordeaux-ival, én pedig egy hajtásra megittam. Az emberek nevettek, és ez magára vonta apám figyelmét. Úgy meredt rám, mintha súlyos bűnt követtem volna el.

Hamarosan kábának éreztem magam, és izzadtam a súlyos bársonyköntös alatt a zsúfolt terem zárt levegőjében. Kellemetlen volt fölöttem a hangok moraja, és a királyné még mindig nem érkezett meg, és nem is figyelt rám senki. Szerettem volna visszatérni Ethambe, otthagyva azt az unalmas lakomát. Ha ilyen egy ünnepség, nem kérek belőlük többet, és nem irigylem Artúrtól a jogot, hogy részt vegyen rajtuk.

Láttam apámat, amint egy kissé távolabb áll, és az Államtanács egyik tagjával beszélget – Morton érsekkel, azt hiszem. Felbátorított a bor (ugyanis rendszerint némileg ódzkodtam apámhoz közelíteni), és úgy döntöttem, megkérem, engedje, hogy visszatérjek egyenesen Ethambe. Sikerült akadálytalanul odajutnom hozzá, kikerülve a fecsegő nemesek és udvaroncok csoportjait. Pusztán kicsinységemnek köszönhetően senki nem vette észre, hogy közeledem a királyhoz, és megállok, félig-meddig a faliszőnyeg redőinek takarásában, várva, hogy apám abbahagyja a beszélgetést. A királyt nem szakítja félbe az ember, még a király fia sem.

Néhány szó ütötte meg a fülemet. – A királyné… beteg.

Akkor hát betegség akadályozta meg anyámat, hogy eljöjjön? Közelebb húzódtam, és feszülten figyeltem.

– De el kell temetnie ezt a bánatot – mondta Morton. – Minden egyes trónkövetelő újra felnyitja a sebet…

– Ezért volt szükség a mai napra. Hogy véget vessünk a hamis yorki hercegek üzelmeinek. Ha látnák, hogyan fáj ez a felséges asszonynak. Mindegyik… a királyné tudja, hogy hazugok, színlelők, mégis úgy véltem, hogy túlságosan sokáig nézte Lambert Simnel arcát. Azt szeretné… tudja, azt szeretné, ha Richard, a fivére élne. – A király hangja halk és szomorú volt. – Ezért nem jött el, hogy megnézze Henrik beiktatását. Képtelen volt elviselni. Nagyon szerette a fivérét.

– De szereti a fiát is. – Ez kijelentésnek álcázott kérdés volt.

A király vállat vont.

– Mint anyának, szeretnie kell a fiát.

– Semmi több ennél? – Morton immár kíváncsi volt.

– Ha szereti is, azt szereti benne, hogy eszébe juttatja az apját, Eduárdot. Henrik hasonlít rá, biztosan észrevette kegyelmed. – Apám megint bort kortyolt a hatalmas serlegből, és ezzel eltakarta az arcát.

– Rendes, nemes kinézetű herceg – bólintott Morton, és az álla majdnem megérintette a prémgallérját.

– Igyunk a kinézetére. Eduárd is jól nézett ki. Emlékszik arra az asszonyra, aki azt kiabálta a piacon, hogy „hitemre, a szép ábrázatodért biztosan húsz fontot is kapsz”? Szegény Eduárd. „A tündöklő nap”, így nevezte magát.

– Miközben mind tudjuk, hogy „Jane Shore szeretőjének” kellett volna neveznie magát – heherészett Morton. – Vagy Eleanor Butler volt az?

– Mit számít? Mindig valakinek az ágyában volt. Emlékszik arra a gúnyos balladára, a „ledéren elnyúló szerető”-ről? Elizabeth Woodville ügyesen kihasználta a bujaságát. Nem kívánok rosszat mondani a királyné anyjáról, de egy fárasztó vén ribanc volt. Attól féltem, sosem fog meghalni. De immár két éve, hogy megszabadultunk tőle. Istennek legyen hála!

– De Henrik… ő nem… – Mortont nyilvánvalóan jobban érdekelték az élők, mint a holtak.

A király körbepillantott, hogy meggyőződjék róla, senki nem hallja. Én még mélyebbre lapultam a faliszőnyeg redőjébe, azt kívánván, bárcsak láthatatlan volnék.

– Csak egy másodszülött fiú. Imádkozzék, hogy soha ne legyen rá szükség. Ha valaha is király lenne – apám suttogásig halkította a hangját, mintha a kimondhatatlan szavakat készülne kimondani –, a Tudor-ház nem maradna fenn. Ahogyan a York-ház sem élte túl Eduárdot. Jóképű volt, és remek katona, ezt elismerem, de alapjában véve ostoba és tompa. És Henrik ugyanolyan. Anglia túlélhetett egy Eduárdot, de kettőt nem fog túlélni.

– Arra sosem fog sor kerülni – jelentette ki Morton mézesmázosan. – Itt van nekünk Artúr, aki nagyszerű király lesz. Máris látszanak rajta a nagyság jelei. Annyira pallérozott. Annyira méltóságteljes. Annyira bölcs; jóval érettebb a nyolc événél.

– II. Artúr – mormogta apám ábrándos tekintettel. – Igen, az nagyszerű nap lesz. Henrik pedig talán Canterbury érseke lesz egy napon. Igen, az egyház jó hely neki. Bár lehetséges, hogy a nőtlenséget egy kissé kényelmetlennek fogja találni. Kegyelmed annak találja, Morton uram? – kérdezte apám hidegen, hallgatólagos cinkossággal. Mortonnak sok fattya volt.

– Fenséges uram… – Morton színlelt szemérmességgel elfordította a fejét, és majdnem meglátott engem.

Kalapált a szívem. Belelapultam a faliszőnyegbe. Soha nem szabad megtudniuk, hogy a közelben voltam és mindent hallottam. Sírni szerettem volna – sőt, éreztem, hogy könnyek törnek a szemembe, de túlságosan tompa voltam ehhez. A király megmondta.

Ehelyett, miután abbahagytam a reszketést, és már semmi nyoma nem látszott rajtam könnyeknek, elhagytam a rejtekhelyemet, és kiléptem az összegyűlt nemesek közé, merészen szóba elegyedve mindenkivel, akivel találkoztam. Ezt később sokan felemlegették.

* * *

Nem szabad képmutatóskodnom. Időnként jó volt hercegnek lenni. Nem materiális értelemben, mint az emberek feltételezik. A nemesek fiai nagyobb fényűzésben éltek, mint mi; a király rajtunk „takarékoskodott”, spártai körülmények között éltünk és háltunk, mint a jó katonák. Igaz, hogy palotákban laktunk, és hogy erről fényűző és szépséges dolgokat szokás képzelni – ami valamelyest az én érdemem, hiszen uralkodásom alatt keményen dolgoztam a valóra váltásán –, de gyerekkoromban másképp volt. A paloták egy korábbi kor relikviái voltak – romantikusak, talán, történelemtől átitatottak (itt gyilkolták meg Eduárd fiát; itt mondott le II. Richárd a koronájáról), ámde határozottan kényelmetlenek: sötétek és hidegek.

Különösebben kalandos sem volt a gyerekkorom. Apám nemigen utazott sokat, és amikor mégis, bennünket otthon hagyott. Életem első tíz évét jószerével egészében az Eltham palotán belül töltöttem. Teljesen gyakorlati megfontolásból semmit nem láthattam, ami azon kívül volt. Látszólag a védelmünket szolgálta ez. De a hatása olyan volt, mintha kolostorban éltünk volna. Egyetlen szerzetesnek sem jutott olyan szigorú, körülhatárolt, ostoba élet, mint nekem abban a tíz évben.

És ez helyénvaló is volt, hiszen apám úgy döntött, hogy ha felnövök, pap leszek. Artúr király lesz. Nekem, a másodszülött fiúnak, egyházi embernek kell lennem, Isten szolgálatának kell szentelnem az energiáimat, nem annak, hogy a bátyám pozíciójára törjek. Így hát négyéves koromtól egyházi nevelést kaptam egy sor szomorú tekintetű paptól.

De még így is jó volt hercegnek lenni. Olyan megfoghatatlan okokból éreztem jónak, amelyek leírását majdhogynem lehetetlennek vélem. A dolog történelmi jellege miatt, ha úgy tetszik. Hercegnek lenni – különleges volt. Tudni, amikor Hitvalló Eduárd vagy Oroszlánszívű Richárd történetét olvasta az ember, hogy misztikus vérségi kötelék fűzi hozzájuk. Ez volt minden. De elégnek bizonyult. Elég volt számomra, miközben garmadával tanultam meg latin imákat. Királyok vére folyik az ereimben! Igaz, hogy rongyos ruhák alá rejtetten, és soha nem lesz tovább adva, de azért ott van – tűz, amelynél melegedhetem.

II

Nem lett volna szabad így kezdenem. Ezek a kusza gondolatok nem képesek megállni a helyüket benyomások elfogadható gyűjteményeként, még kevésbé memoárként. Muszáj valami ésszerű sorrendbe szednem a dolgokat. Wolsey tanított meg erre: mindent sorjában. Ilyen hamar elfelejtettem?

Amikor elkezdtem (mármint ezt a naplót), hetekkel ezelőtt, az hiábavaló kísérlet volt, hogy enyhítsem az újabb fájdalomrohamot, amit az átkozott lábam okozott. Talán annyira lekötötte a figyelmemet a fájdalom, hogy képtelen voltam rendet vágni a gondolataim között. De a fájdalom elmúlt. Na most, ha már hozzáláttam ehhez a dologhoz, akkor rendesen kell csinálnom. Úgy beszéltem „apámról” és „a királyról” és „Artúrról”, hogy nem említettem a király nevét. Sem azt, hogy melyik uralkodócsalád. Sem az időt. Tarthatatlan!

A király a Tudor-házból való VII. Henrik volt. De nem szabad nagyzolnom ezzel a „Tudor-házzal”, mert az, amíg apám király nem lett, egyáltalán nem volt uralkodócsalád. A Tudoroké walesi család volt, és ilyenformán (legyünk őszinték) walesi kalandorok alkották, akik igencsak igyekeztek romantikus kalandokkal előmozdítani az előmenetelüket, ágyban és harcban egyaránt.

Nagyon is jól tudom, hogy apám családfakutatói, igyekezvén a Tudorok vérvonalát egészen a brit történelem hajnaláig visszavezetni, egyenesen Cadwallertől származtattak bennünket. Ámde az első lépést a jelenlegi nagyságunk irányába Owen Tudor tette meg, aki Katalin királynénak, V. Henrik özvegyének főkomornyikja volt. (V. Henrik Anglia legjelesebb katonakirálya volt, meghódította Franciaország jókora részét. Ez mintegy hetven évvel a születésem előtt történt. Most minden átlagos angol tudja ezt, de vajon mindig így lesz-e?) Henrik és a francia király leánya politikai megfontolásból kötöttek egymással házasságot, amelyből született egy fiú: VI. Henrik, akit kilenchónapos korában Anglia és Franciaország királyává nyilvánítottak. V. Henrik hirtelen halála folytán azonban a huszonegy éves özvegy királyné magára maradt Angliában.

Owen teendői olyanok voltak, hogy állandóan a királyné mellett tartózkodott. Kapóra jött a társasága; a királyné magányos volt; titokban egybekeltek. Igen, Katalin (egy király leánya, egy másik felesége, egy harmadiknak anyja) beszennyezte – némelyek szerint – a királyi vérét egy walesi csirkefogóéval. Két fiuk született, Edmund és Jasper, VI. Henrik féltestvérei.

Katalin azonban meghalt a harmincas évei közepén, és Owenre ekkor rájárt a rúd. VI. Henrik régensi tanácsa elrendelte, hogy „bizonyos Owen Tudor, aki a mondott Katalin királynéval lakozott”, jelenjék meg a színük előtt, mert „oly vakmerő volt, hogy házasságra lépett a királynéval, és vérét királyok uralkodói vérvonalába keverte”. Owen először megtagadta a megjelenést, de később eleget tett a felszólításnak, és a newgate-i börtönbe került – kétszer. És kétszer megszökött. Nehéz volt elkapni, roppant ügyes volt. A második szökése után visszament Walesbe.

Miután VI. Henrik nagykorú lett, és félreállította a régensét, jól bánt Owen két fiával. Edmundot Richmond earljévé, Jasperst pedig Pembroke earljévé tette. És VI. Henrik – a szegény, őrült, kedves király – Edmund nevű féltestvére számára még egy rendes lancasteri menyasszonyt is talált: Margaret Beaufortot.

Elmesélni ezeket a históriákat olyan, mintha egy szálat fejtenék vissza: az ember csak egy kicsiny részt akar elmondani, de aztán jön egy másik, és megint egy másik; mert mind ugyanannak a ruhadarabnak a részei – Tudorok, Lancasterek, Yorkok, Plantagenetek.

Így hát azt kell tennem, amitől féltem: vissza kell mennem III. Eduárdhoz, az összes későbbi baj ártatlan forrásához. Ártatlannak nevezem, hiszen melyik király ne óhajtaná, hogy sok fia legyen? Csakhogy Eduárd és a következő nemzedékek bajai éppen a bőséges gyermekáldásból következtek.

Eduárdnak, aki majdnem kétszáz évvel előttem született, hat fia volt. Áldás? Úgy vélné az ember. De igazság szerint olyan átkot jelentettek, amely mindmáig tart. A legidősebbet, Eduárdot fekete hercegnek nevezték. (Hogy miért, azt nem tudom, bár úgy vélem, hogy a csatlósai által rendszerint viselt öltözet lehetet az oka.) Meghalt még az apja előtt, és így a fia, III. Eduárd unokája lépett trónra II. Richárd néven.

Na már most, Eduárd többi fia: Vilmos, aki fiatalon meghalt; Lionel, Clarence hercege, akitől végül a York-ház származott; Gaunti János, Lancaster hercege, a hasonló nevű család őse; Edmund, York hercege (később Clarence és Edmund leszármazottai összeházasodtak, és közös igényekkel léptek fel), végül pedig Woodstocki Tamás, Buckingham hercegének őse.

Így történt: Henrik, Gaunti János fia letaszította a trónról II. Richárdot, és megkoronáztatta magát IV. Henrik néven. Az ő fia volt V. Henrik, aki feleségül vette Valois Katalin királynét, aki utóbb Owen Tudor felesége lett.

Ez összezavarja az embert? Bizton állíthatom, hogy ifjúkoromban ezek a kusza rokonsági szálak éppoly ismertek voltak, mint ahogyan ma ismeri az ember valamelyik népszerű balladát, vagy Krisztus szenvedéstörténetének öt misztériumát. Az életünk fölé tornyosultak, arra kényszerítve bennünket, hogy állást foglaljunk valamelyik oldal mellett, ami egyenesen vezetett a meggazdagodáshoz… vagy a halálhoz.

Azonban V. Henrik fia, VI. Henrik, akit Párizsban Anglia, egyszersmind Franciaország királyává koronáztak, nem volt képes megtartani az örökségét. Ahogy felnőtt, kiderült, hogy alkalmatlan és félkegyelmű.

Amikor a felkent király gyenge, akadnak mások, akik erősnek képzelik magukat. Így alakult ki a yorkisták pártja.

Van egy legenda, miszerint a háború akkor kezdődött, amikor Plantagenet Richárd (a későbbi yorki herceg) találkozott a társaival és riválisaival Somersettel, Warwickkal és Suffolkkal a Temple kertben. Richard leszakított az egyik bokorról egy fehér rózsát, jelképezendő a Lioneltől, III. Eduárd harmadik fiától való származását, és felszólította a támogatóit, hogy kövessék a példáját; a nagyhatalmú Neville családból, északról való Warwick szintén fehér rózsát választott. Somerset és Suffolk piros rózsát téptek le, síkra szállva ezzel a negyedik fiúnak született Gaunti János lancasteri herceg trónigénye mellett. Aztán megjövendölték, hogy a viszály az ország egészére ki fog terjedni.

Szép kis történet; hogy igaz-e vagy sem, nem tudom. De az bizonyos, hogy néhány éven belül százával haltak meg emberek, akik vagy a Fehér, vagy a Vörös Rózsáért harcoltak.

VI. Henriket végül letaszította a trónról a yorkisták bátor fia, a későbbi IV. Eduárd. Tizenhárom ádáz csatát vívott, és egyet sem veszített: a hadviselés terén lángelme volt.

Mint mondtam mindhárom család rokonságban állt egymással. Nehéz számomra a kegyetlenségekről beszélni, amelyeket egyik vagy másik elszenvedett, hiszen immár mindhármuk vére az ereimben csörgedezik.

Igen, IV. Eduárd nagyszerű katona volt. Erre büszke lehetek, hiszen ő volt a nagyapám. A dédnagyapám azonban ellene harcolt, a déd nagybátyám, Jasper Tudor támogatásával. Leverték őket, és Owen 1461-ben, a Mortimer’s Cross-i csata után fogságba esett. Hereford piacterén – Eduárd parancsára – kivégezték. Amíg a hóhér meg nem jelent, hogy elvégezze a feladatát, Owen nem tudta elhinni, hogy tényleg meg fog halni. A bakó letépte Owen zekéjének gallérját, és ő ekkor fogta fel, mi következik. Körbepillantott, és így szólt: „A tönkön fog heverni a fej, melynek szokott helye Katalin királyné ölében volt.” A kivégzés után egy tébolyodott asszony odament, fogta Owen fejét, és száz égő gyertyát helyezett köréje.

Azért mesélem ezt el, hogy amikor majd Owen legidősebb fiára, Edmundra emlékezem, aki Margaret Beaufortot, a Lancaster-ház tizenhárom éves örökösnőjét vette nőül, ne keltsek olyan képzetet, mintha nyugodtan éldegéltek volna. Körülöttük mindenfelé dúltak a csaták. Edmund úgy menekült meg mindezen gondoktól, hogy huszonhat évesen meghalt, várandós feleséget hagyva maga után. Ez a gyermek volt az apám, akit az anyja mindössze tizennégy évesen szült 1457. január 28-án.

WILL SOMERS:

Borzongató látnom ezt a dátumot. VIII. Henrik halálára is január 28-án került sor. 1547-ben – megfordulnak a számok – olyan ez, mint egy zárójel. Az apa születése, a fiú halála… Pedig én nem hiszek efféle dolgokban. Meghagyom őket a walesieknek és a hasonszőrűeknek.

VIII. HENRIK:

Katalin Henriknek nevezte el a fiát, a lancasteri uralkodók mintájára. De a fiú akkor még korántsem volt fontos örökös, csupán egy félreeső figura a teljesen kusza szövedékben, dacára annak, hogy egy királyné unokája volt (apai ágon), és egy király ükunokájának a gyermeke (anyai ágon). Ámde ahogy a háborúskodás folytatódott, megölték azokat, akiknek erősebb jogcímük volt a trónra (VI. Henrik egyetlen fiát, Eduárdot és Richárdot, York hercegét), és Henrik minden egyes csatával előrébb került a rangsorban. 1471-ben, a tewkesbury csatában minden férfi Lancaster elesett, kivéve Tudor Henriket, aki Bretagne-ba menekült, a nagybátyjával, Jasperral.

VI. Henriket ugyanabban az évben ölték meg a Towerban. A yorkisták tették. Számára ez szerencsével ért fel: VI. Henrik talán szent volt, de nem királynak teremtetett. Bizonyítja ezt a verse:

Gond csak a hatalom

Rab csupán a király

És illan a vagyon,

Miután bajt csinál.

Egy yorkista kardja megszabadította őt a királyság gondjaitól, és nem mondhatok mást, mint hogy jó szolgálatot tettek neki.

De apám története sem mesélhető el röviden: semmi sem egyszerű ezekben a históriákban. Apám száműzetésbe vonult, átkelve a csatornán Bretagne-ba, ahol a jó Ferenc herceg szívesen fogadta – nem ingyen. IV. Eduárd üldözte, megpróbálta elraboltatni és megöletni. Apám túljárt az eszén – Eduárd ostoba volt –, és túlélte őt, Bretagne-ban figyelt és várt, miközben Eduárd kegyetlen öccse, Richárd bitorolta el a trónt, eltéve láb alól Eduárd fiait, V. Eduárdot és Richárd yorki herceget. Azt mondják, megfojttatta őket álmukban, és valahol a Towerban vannak eltemetve.

Sok embert ért sérelem Richárd uralkodása alatt, így ők távol tartották magukat tőle, és csatlakoztak Bretagne-ban apámhoz, aki udvart tartott a száműzetésben. Angliában pedig akkora volt az elégedetlenség, hogy lázadó alattvalók arra kérték apámat, menjen, és jelentse be a trónigényét.

Apám először 1584-ben próbálkozott, de nem kísérte szerencse, Richárd pedig elfogta és kivégeztette a legfőbb támogatóját, Buckingham hercegét. A következő évben ismét minden készenlétben állt, és apám nem is mert tovább várni, nehogy elkopjon a meglévő támogatottsága. Vitorlát bontott, és partra szállt Walesben egy mindössze kétezer ember alkotta sereggel, miközben III. Richárd katonái köztudottan tízezren álltak hadrendben.

Mi késztette erre? Jól ismerem a történetet, de ismerem apámat is: a tétlenségig óvatoskodó, gyanakvó volt, lassan jutott elhatározásra. Huszonhat évesen mégis kockára tett mindent – az életét is – egy reménytelennek tetsző vállalkozással. Kétezer emberrel tízezer ellen.

Walesben lelkes fogadtatásban részesült, tömegestül csatlakoztak hozzá az emberek, ötezer főre duzzasztva a seregét, amely még így is csak feleakkora volt, mint Richárdé. Mégis végigvonult a sárgálló, augusztusi mezőkön, és Leicestertől néhány mérföldre, egy Bosworth nevű helyen találkoztak a csapatok.

Ádáz volt a küzdelem, és végül Richárd néhány embere visszahúzódott. Enélkül a csata elveszett volna. Richárdot megölték, tucatnyi sebet ejtettek rajta a saját elpártolt támogatói, miközben azon volt, hogy egyenesen apámra támadjon.

Azt mondják, a korona leesett Richárd fejéről a csata hevében, és egy rekettyebokorban kötött ki, apám pedig felvette onnan, és „Henrik király! Henrik király!” kiáltások közepette a fejére tette. Kétlem, hogy ez lenne az igazság, de olyasféle történet ez, amit addig ismételgetnek, míg el nem hisznek. Az emberek szeretik az együgyű történeteket, és még a rejtett dolgokat is úgy szokták csűrni-csavarni, hogy valami közérthető és megnyugtató legyen belőlük. Szívesen hiszik, hogy valamiféle Jel által lesz király valaki, nem pedig egy olyan kevéssé hatásos és a fejeket összezavaró esemény révén, mint egy csetepaté. Így kerül a korona a bokorba.

Valójában egyáltalán nem volt egyszerű a dolog. A csata és az istenien elhelyezett bokorban lévő korona ellenére sok ellenszegülő maradt, aki egyszerűen nem voltak hajlandó elfogadni királyként Tudor Henriket. Igaz ugyan, hogy királyi vér folyt az ereiben, és feleségül vette a néhai yorkista király leányát, de a megátalkodott yorkistákat nem lehetett ilyen könnyen lekenyerezni. Ők azt akarták, hogy a trón egy igazi yorkié legyen, vagy pedig senkié. Így kezdődtek a felségárulások.

Nem maradt egyetlen yorkista sem, az árulók azonban fel-feltámasztották IV. Eduárd megfojtott fiait (anyám fivéreit). Az idősebbiket, Eduárdot nem merték „megtalálni”, annyira még ők sem voltak merészek. A fiatalabbikat, Richárdot választották. Mindegyik áruló érdekszövetség bőséggel talált sárga hajú ifjúkat, akik hajlandóak voltak alakítani a szerepét.

Az első ifjú Lambert Simnel volt. Az írek megkoronázták mint IV. Richárdot. Apám mulatott, és türelmes volt. Miután 1487-ben a stoke-i csatában leverte a felkelést, az egykori királyt az uralkodói konyha szakácsává tette meg. A forró kemencék előtt végzett munka hamar lelohasztotta a királyi felhorgadást.

A következő, Perkin Warbeck kevésbé volt mulatságos. A skótok királlyá kiáltották ki, és előkelő születésű feleséget kínáltak neki. Apám kivégeztette.

És mégis folytatódtak a felkelések. Végtelen volt az árulók és békétlenkedők utánpótlása. Nem számított, mit csinált apám, mindig voltak valahol elégedetlen csoportok, melyek összeesküvést szőttek a megbuktatására.

Ettől végül megkeseredett. Most már látom, és megértem. Elvették az ifjúságát („Ötéves korom óta állandóan fogoly vagy menekült voltam” – mondta egyszer), és még miután állítólag elnyerte is a jogot a békességhez, akkor sem hagytak nyugtot neki. Le akarták taszítani a trónról, vagy bele a sírba.

Apám az ősellensége leányát vette nőül. Gyűlölte IV. Eduárdot, mégis ünnepélyes fogadalmat tett a rennes-i katedrálisban, hogy ha sikeres lesz az angliai inváziója, feleségül veszi Erzsébetet, Eduárd leányát.

Miért? Egyszerűen azért, mert Erzsébet a yorki dinasztia örököse volt, ahogyan ő a lancasterié. Apám soha nem látta Erzsébetet, és mit sem tudott róla. Lehetett volna púpos, kancsal vagy himlőhelyes. Ámde a vele kötött frigy véget fog vetni a háborúskodásnak. Apámat csakis ez érdekelte.

Mint mondtam, megvetette IV. Eduárdot. Miért ne tette volna? Eduárd megpróbálta meggyilkoltatni őt. Eduárd megölte a nagyapját, Owent. Mégis hajlandó volt feleségül venni a leányát… Megértette az idők szavát. Embereket öletünk, és olyan ez, mint egy kert művelése: lenyisszantjuk a zsenge hajtásokat, vagy az egész tövet, bármely növényét, amelyről vélelmezzük, hogy később, a növekedési szezonban veszélyt jelenthet.

Én mindennek véget vetettem. Angliában immár senkitől nem veszik el az életét alattomban. Nincsenek többé párnával megfojtások, mérgezések vagy éjszakai késelések. Az uralkodásom egyik nagy eredményének tartom, hogy ezek a barbárságok örökre megszűntek.

De apám házasságáról beszéltem. Erzsébetet, Eduárd leányát kihozták a rejtekhelyéről (ahová az anyjával bújt el III. Richárd kegyetlenkedései elől), és apámnak adták a hadizsákmány részeként.

Így hát Yorki Erzsébet Tudor Henrik felesége lett. Az udvari festők különleges címerképet alkottak számukra: az úgynevezett Tudor-rózsát, mely egyesíti a Lancasterek vörös és a Yorkok fehér rózsáját. Kevesebb mint egy évvel később megszületett a nagyon várt trónörökös: Artúr. Azért nevezték el így, hogy elkerüljék az összes „foglalt” nevet (a Henrik lancasteri, az Eduárd és a Richárd yorki név volt), és hogy megemlékezzenek a legendás Artúr királyról. Ez nem sértett senkit, miközben szép dolgok ígéretét hordozta.

Aztán következtek további gyerekek. Artúr után Margit (aki a király anyja után kapta a nevét). Utána én. (Egy harmadik gyereknek már nem volt veszélyes olyan nevet adni, mint az enyém.) Utánam Erzsébet. Aztán Mária. Aztán Edmund. Aztán… nem tudom felidézni a nevét, ha egyáltalán volt neki. Mindössze két napot élt.

Apám huszonkilenc éves volt, amikor megnősült. Mire negyven lett, négy élő gyermeke maradt – két herceg és két hercegnő – és az új dinasztia fennmaradása biztosítottnak tűnt.

Úgy hallottam, apám jóképű és népszerű volt a trónra lépésekor. Az emberek kalandornak tekintették, és az angolok mindig is kedvelték a szélhámosokat és a hősöket. Éljenezték. Az évek során azonban az éljenzés elhalkult, mert ő nem válaszolt rá. Végső soron nem olyan volt, mint amilyenre számítottak. Nem volt nyers, mint Eduárd, sem pedig durva és egyszerű, amilyennek egy katonakirálynak lennie kellene. Igazából alig volt angolos a gondolkodásmódja, mivel az élete nagy részét az országon kívül töltötte vagy Walesben, ami semmivel sem jobb. Gyanakvó volt az emberekkel, ők pedig megérezték ezt, és végül megvonták tőle a szeretetüket.

* * *

Próbálom itt oly módon bemutatni apámat, ahogyan egy történetíró tenné, igyekszem lejegyezni, hogy miként nézett ki, miként uralkodott. Gyerekfejjel természetesen nem láttam, nem értettem ebből semmit. Apám magas, vékony ember volt, akit csak ritkán láttam, és soha nem egyedül. Néha el-eljött oda, ahol mi – a négy gyerek – éltünk, és bejelentés nélkül meglátogatott bennünket. Gyűlöltük ezeket a látogatásokat. Úgy járt-kelt, mint egy csapatait szemléző hadvezér, latinból vagy számtanból kérdezgetett bennünket. Rendszerint vele volt az anyja, Margaret Beaufort, egy apró, markáns arcú asszony, aki mindig fekete ruhát viselt. Nyolcéves koromra olyan magas lettem, mint ő, a nagyanyám, és egyenesen a szemébe tudtam nézni, bár nem tetszett nekem a szeme. Csillogó volt, és fekete. Mindig a legrafináltabb kérdéseket tette fel, és roppant elégedetlen volt a válaszokkal, mert tudósnak képzelte magát, és még a férjét is faképnél hagyta egy időre, hogy egy zárdába vonuljon, ott éljen, és egész nap olvashasson.

Ő választotta ki a magisztereinket, és irányította az oktatásunkat. A legjobb magiszterek természetesen Artúrnak jutottak, és a másodrangúak szolgáltak bennünket, többieket. Időnként némelyik magiszteren osztoztam Artúrral. Bernard André mindkettőnknek tanított históriát, Giles d’Ewes pedig francia nyelvet. Artúr Skelton, a koszorús költő kezdetben Artúrt tanította, de később az én magiszterem lett.

Skelton feslett életű pap volt, és azonnal megkedveltük egymást. Durva szatírákat írt, és szeretőt tartott; csodálatos embernek gondoltam. Addig úgy véltem, attól tudós az ember, ha olyan, mint Beaufort nagyanyám. A fekete ruha, a zárda, a könyvek mind összekapcsolódtak a fejemben. Skelton széttépte ezeket a kapcsolódásokat. Később, a saját uralkodásom alatt a tudósság teljesen megszabadíttatott a zárdáktól és kolostoroktól. (És nem egyszerűen csak azért, mert bezártam a kolostorokat!)

Tanultunk latint, természetesen, franciát, olaszt, matematikát, történelmet, költészetet. Nekem különösen nagy adag jutott a Szentírásból, teológiából és egyháziakból, mivel egyházi pályára szemeltettem ki. Nos, soha nem vész kárba semmi, amit az ember megtanult. Jócskán hasznát vettem később a tudásomnak, bár olyan módon, ami elborzasztotta volna az ájtatos nagyanyámat és az általa választott magisztereket.

* * *

Hogyan éltünk? Örökösen költözködésben. Apámnak – vagyis inkább a koronának – nyolc palotája volt, és a királyi háztartás minden évszakban máshol vert tanyát. De mi, a király gyermekei ritkán laktunk ugyanabban a palotában, amelyikben a király és a királyné. Ők azt szerették, ha mi inkább vidéken vagyunk, vagy a lehető legközelebb a nyílt mezőkhöz és a tiszta levegőhöz. Eltham ideális helynek bizonyult. Aprócska volt, és zöld mezők ölelték körül, ám csupán három mérföldre esett Greenwichtől és a Temzétől. IV. Eduárd építette, a jóképű nagyapám, csupa kőből, és szelíd sáncárok, valamint szépen gondozott kertek vették körbe. Túlságosan kicsiny volt ahhoz, hogy az egész udvar elférjen benne, de tökéletes volt az uralkodó gyermekei és azok kisebb, szakácsok, dajkák és testőrök alkotta háztartása számára.

És őriztek bennünket. A fal övezte szép kis kertünkben úgy éltünk, mintha csak a messzi Skóciában lettünk volna, nem pedig tíz mérföldre London központjától. Apám engedélye nélkül senki nem jöhetett a közelünkbe, nem láthatott bennünket: nagyon is élénken élt az emlékezetében a yorki hercegek sorsa. A miénkben nem, és bosszantónak találtuk a sok korlátozást.

Biztosra vettem, hogy meg tudnám védeni magam bármiféle orgyilkos ellen. Gyakoroltam a kardvívást és az íjászatot, és hamarosan ráébredtem, milyen erős és ügyes vagyok a koromhoz képest. Majdnem vágytam rá, hogy egy gonosz ágens próbát tegyen velem, én pedig megmutathassam, mit tudok, és elnyerjem apám csodálatát. De nem akadt gyilkos, aki engedelmesen megjelent volna, hogy teljesítse gyerekes kívánságomat.

Testgyakorlást a szabad levegőn kellett végeznünk. Mint mondtam, hamar rájöttem, hogy jól boldogulok a fizikai erőt és ügyességet igénylő dolgokban. Kezdettől fogva könnyen és jól lovagoltam. Nem kérkedem, ha mindent le akarok jegyezni, éppúgy őszintének kell lennem az erényeimet, mint a gyengeségeimet illetően. Tessék: tehetségem volt a test dolgaihoz. Nemcsak az erőm volt meg, hanem a velem született ügyességem is. Minden könnyen ment a mezőn vagy a nyeregben. Mire tizenhét éves lettem, egyike voltam Angliában a legügyesebb férfiaknak – íjjal, karddal, lándzsával, a lovagi tornán, birkózásban, sőt még ama különleges új játékban, a labdaütésben is.

Tisztában vagyok vele, hogy egy ilyen kijelentés gyanús. Engedték nyerni, mondják az emberek. A herceget vagy a királyt mindig szokás nyerni hagyni. Éppen ezért a lehető legtöbbször inkognitóban versenyeztem. Az ellenségeim természetesen ezt is elferdítették, azt állítván, hogy a jelmezek iránti gyerekes rajongásom folytán cselekedtem így. De nem. Én is próbára kívántam tenni magamat, és nem találtam kielégülést olyan versenyekben, amelyekre a megrendezettség gyanúja vetülhetett. Az ég szerelmére! Egy hercegnek nincs becsülete? Egy herceg örömét lelné abban, hogy „hagyják nyerni?” Miért feltételezik sokan, hogy egy hercegnek, velük ellentétben, nincs becsülete vagy híján van az önismeretnek? Egy atlétikai verseny mindenekelőtt próbatétel – egy rövid, tiszta próbatétel. Még ezt is megtagadnák tőlem, és elhomályosítanák az ifjúságom mezején elért eredményeimet.

De csapongok. A szelíd kis testgyakorlásunkról beszéltem a palota udvarán, nem a későbbi tornákról és versenyekről, amelyeken részt vettem. Artúr gyűlölt minden testgyakorlást, és igyekezett kibújni alóla. Margit és én igencsak egyformák voltunk testileg, és ő volt a fő társam a fáramászásban meg a vizesárokban való úszkálásban. Három évvel idősebb volt nálam, és egyáltalán nem ismert félelmet – azt mondanám, hogy egyenesen vakmerő volt. Sosem gondolkozott, mielőtt átvetette magát egy sövényen, vagy ugratta a póniját, esetleg megkóstolt egy vadon termett, ismeretlen bogyót. Az emberek engem vádoltak azzal, hogy nem ismerek félelmet, vakmerő vagyok, de soha nem voltam az. Korán okultam abból, hogy figyeltem Margitot. (És az ő későbbi viselkedése Skócia királynőjeként ugyanolyan volt, mint a gyerekkori viselkedése az Elthamhez tartozó birtokon. Teljesen zabolátlan, és végül bajba torkolló.)

Ha Margit és én testiekben voltunk egyformák, Máriával lelkileg voltunk azok. Egészen egyszerűen ugyanazon fából faragtak bennünket, és mindig ösztönösen megértettük egymást.

Egyikünk sem volt olyan, mint Artúr, ő pedig nem hasonlított egyikünkre sem… emelkedett volt, magányos és fennkölt.