MÁRTA ALEX

Özséb

Egy öngyilkos Miskolcon

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A normális az, amit
a társadalmi játékban már
elfogadtunk hétköznapinak…

Panelsztori…

Egy

Bojtor Özséb átlagos panelproliként tengődött. Élete az unalom jegyében telt, habár mindig azért küzdött, hogy végre érdekessé váljanak a mindennapjai. Ha pedig, ez már nem így alakult, Özséb igyekezett legalább menőnek tűnni. Az egyetem után egy helyi újságnál helyezkedett el szerkesztőként, s ez kifejezetten nedvesítően hatott az érdeklődő lányokra. Özséb ugyanis szívesen játszotta az eszét, pedig ilyen olcsón nem sokan dolgoztak, még Miskolcon sem. Megélhetési gondokkal küzdött, egyszerű szobákat bérelt, és mindig másokkal kényszerült összeköltözni, mert egyedül nem tudott volna megfizetni egy lakást. Reggel fölkelt, evett, zuhanyozott, és elsétált a munkahelyére – a spórolás jegyében nem szívesen költött tömegközlekedésre. Ott aztán húzta az igát, túlórázott, és robotként írta a cikkeket, amelyeket mérhetetlenül unalmasnak talált.

Egyik reggel úgy ébredt, hogy tudta, aznap este, még éjfél előtt, öngyilkosságot követ el; mert öngyilkosságot KELL elkövetnie! A bejelentés, amelyet előző nap kapott, felzaklatta, mi több, felháborította. Özsébet egyébként sem volt nehéz felháborítani, hisz tele volt frusztrációval. Kimászott az ágyból, elcammogott a mosdóig, szokás szerint belevizelt, majd megmosta az arcát. A lakótársak nem voltak otthon, így nem kellett behúznia az ajtót. Péntek volt, a hét utolsó munkanapja. Szerette volna kellemesen, méltó lezárással tölteni élete utolsó napját. Nézegette magát a tükörben. Huszonhat éves lehetett, tapogatta a hasán duzzadó izmokat. Úgy érezte, eljárt felette az idő, megöregedett, és sosem volt igazán férfi.

Rühellte a reggeleket. Nehezen indult a nap, ráadásul tudta, hogy egyik nap sem más, mint az azelőtti. De ma: ma másképp lépett be a konyhába. Több élet volt benne, izgatottság járta át. Bepattintotta a kenyérszeleteket a pirítóba, és megfőzte a tojást. Majd’ mindennap pirítóst reggelizett sonkával és tojással. Egyszerű és olcsó, no meg főzni is utált. Nem érezte otthonosan magát a konyhában, s bár ínyencnek vallotta magát, ínyencsége kiélését anyagi problémák akadályozták.

Állva evett, még leülni is trehány volt, meg aztán egyszer olvasott egy cikket valahol arról, hogy egészségesebb állva étkezni. Nem mintha az elmúlt két-három évben elfogyasztott nagy mennyiségű odaégett pirítós jót tett volna a szervezetének. Amúgy a munkában precíz volt. Nem lépte túl a határidőket, pontosan dolgozott, lehetett benne bízni, kollégái igazi sztahanovistának tartották.

Ott állt tehát a konyhában alsógatyában, a tökét vakargatta, és tömte a fejét a pirítóssal, amit már szívből utált. Ám ma mégis jólesett, mert tudta, hogy ez az utolsó reggelije. Közben szánalommal nézett ki az ablakon a térre, ahol a panelprolik hangoskodtak, szotyiztak, bringáztak, a kisebbek meg mindenféle panelprolis dolgokat játszottak. Ez a „hip-hop előtti idő” a telepi játszótereken. Később majd, amikor az idősebb kölykök felkelnek, vagy hazaérnek a suliból, harsogni kezd a panelhip-hop. Özséb utálta a panelhip-hopot.

Körülbelül fél nyolc volt, elővette a mobilját, hogy SMS-ben közölje a főszerkesztővel, ma nem megy be dolgozni. Ebben semmi különös nem volt, a munkaidőt nemigen vették komolyan odabent. Ezzel Özséb nagyon egyet tudott érteni, hiszen a lényeg egy újságnál az, hogy minden legyen készen a lapzártára. Hogy ezért éjjel vagy nappal dolgoznak, az mellékes. Legyen kész. Ennyi. A főszerkesztő pedig amúgy is lusta ember, aki délután egy óra előtt nemigen vánszorog be a szerkesztőségbe. Akkor is csipás, és lófaszt sem csinál. Szóval, Özséb ma nem megy be, hiszen élete utolsó napján mégiscsak abszurd volna dolgozni. Kivéve persze, ha valami kafkai nyomorult lenne. És hát ő elég nyomorultnak tartotta magát, de hogy kafkainak? Na, azt már nem! Különben is, a tegnapi bejelentés annyira felzaklatta, hogy az is meglepő, hogy egyáltalán öngyilkos akar lenni.

Az SMS megírása után megint a fürdőszobába ment. A mosdókagyló előtt állt, és megnyitotta a csapot. Hanyag mozdulattal kilépett az alsónadrágjából, és masszírozni kezdte a péniszét. Napok óta pornót nézett, mert ilyenkor többször is hatalmasakat tudott lövellni, és azt nagyon bírta. Lassú mozdulatokkal húzgálta a bőrt a szerszámon. Nem szeretett kapkodni. Nem csak a munkájában, de szexuálisan is precíz volt. Egy perc sem telt el, és hatalmasat élvezett a mosdókagylóba. Hangot nem adott ki, azt szánalmasnak tartotta volna. Gondosan lemosta az ondót, majd megtörölgette a péniszét, mivel viszolygott a saját váladékától.

Nem szeretett elélvezni. Világutálat ült ki ilyenkor a fejére, és úgy érezte, sokkal jobb lenne, ha ez az egész férfi-nő körítés nem létezne. Azt gondolta, hogy alig fordul elő, hogy az ember tiszta fejjel él a világban: mindig fel vagyunk pörögve szexuálisan, és minden cselekedetünk arra irányul, hogy a végén jól megdöngethessünk valakit. Ilyenkor undorodott magától.

Felkapta az alsónadrágját, visszament a szobájába, és tornagyakorlatokat végzett. Tudta, hogy étkezés után legalább egy órát várnia kellene az edzéssel, de ma, az öngyilkossága napján úgy gondolta, megengedheti magának ezt az apró kilengést. Mert egyébként precíz volt az edzésben is. Emelgette a súlyokat, és közben arra gondolt, hogy holnap már nem emelgeti azokat. Eszébe jutott az anyja. Vajon hiányozni fog neki, fogja siratni? Mit fog róla gondolni egyáltalán, amikor megtudja, hogy a fia öngyilkos lett? Ebben a pillanatban kicsit szánalmasnak és gyávának érezte magát, de ez tényleg csak egy pillanatig tartott, hiszen tudta, ha az anyja is látta volna a bejelentést, amelyet ő kapott tegnap délután, és rettenetesen felzaklatta, nos, akkor megértené a drága fiát. Egyre csak emelgette a súlyokat, és arra jutott, hogy az viszont nem igazán érdekli, apja mit fog gondolni. Az öreg majd megmagyarázza, hogy a fia valójában egy semmirekellő alak volt, meg biztosan drogozott is. Jobban szerette azt a nyamvadt kutyát, mint a saját fiát. Özséb így érezte. Remélte, hogy nem így van, de így érezte.

Volt egy húga. Ő nagyon fog sírni, az biztos. De mivel őrületesen menőnek tartotta a bátyját, így ezt a cselekedetét is menőnek fogja tartani. Szóval a húgát nagy lelki trauma nem érheti majd.

Az edzés végeztével zuhanyozni ment. Zuhanyozni szeretett. Általában rengeteg időt töltött a fürdőszobában – beállt a forró víz alá, és az élet nagy kérdésein merengett. Most sem volt ez másként. Megengedte a vizet, belépett a kabinba, és máris elindultak a gondolatai, miközben a testét ide-oda mozgatta a záporozó víz alatt. Van Isten? Erre a kérdésre eddig nem találta meg a választ, de valamiért mindig úgy érezte, hogy bár van Isten, alapjában szarik rá, mit csinálunk ezen a nyamvadék kis földgolyón. Illetve még azt is gondolta, hogy ha Isten nem is, de valamiféle lény minden bizonnyal létezik, akinek a birtokában vannak a válaszok néhány olyan igen fontos kérdésre, amire mi, emberek sosem fogjuk tudni a választ. Ilyesmiken töprengett, mígnem hirtelen eszébe jutott egy régi szerelme, akit vélhetően soha többé nem fog látni. Szerette azt a lányt, ámbár nem érdemelte meg Özséb rajongó szerelmét. Aztán eszébe jutott a lány formás melle, meg hogy mennyire szerette a hamvas fenekét, amely gömbölyded izzóként világított szeretkezéseikkor. Özséb imádta a világos bőrű lányokat. Oda volt az ilyen lányok elit kisugárzásáért. Hirtelen merevedése lett. Ott álldogált a zuhany alatt, egykedvűen ütögette erekcióját, és azon rágódott, hogy akkor, azon a hűvös októberi reggelen miért nem tette meg a lánnyal, ami annyira izgatta a fantáziáját. Özséb agytekervényeit mindenféle szokatlan történetek izgatták. A lány az ágyon feküdt, és aludt. Már nem jártak, pár nappal korábban szakítottak. Özséb úgy érezte, meg kellene gyaláznia valamivel a kapcsolatukat. Egyáltalán, miért lakik még mindig velem? Miért nem pakolt már össze, és takarodott el a picsába? Simogatni kezdte a lány vádliját, és figyelte, vajon másként szusszan-e fel az érintésre. Semmi reakció. Ekkor a szájába vette a lány lábujjait, és nyalogatta-szopogatta azokat. Erre sem reagált. Hevesen vert a szíve, de folytatni akarta. Elővette péniszét. Először arra gondolt, hogy ráélvez a lány lábfejére, aztán meg arra, hogy lecsúsztatja róla a plédet, és a fenekére megy el. Meg akarta gyalázni a lányt. Bosszút forralt magában. Arra a srácra gondolt, akivel a lány épp kapcsolatba kezdett. Hogy milyen arcot vágna, ha meglátná új szerelme fenekén a másik férfi, az ex ondóját. Tán még le is nyalná, amekkora papucslény… Özséb lejjebb húzta a takarót a lányról, simogatni kezdte a fenekét, és kimódolt mozdulatokkal a két térde közé vette a testét úgy, hogy a péniszét annak hátsója felett mozgatta szép lassan. A lány szusszant egyet. Özséb berezelt, és gyorsan visszamászott a másik ágyra. Nem merte folytatni. Gyáva volt. Pedig a lány gyanútlanul aludt tovább.

Kilépett a zuhany alól. Leakasztotta a törülközőt, és szárítkozni kezdett. Isten nem törődik velünk. Nincs pokol, nincs menny. Isten semmiért nem fog engem megbüntetni. Nincs a Földön sem jóság, sem gonoszság, ezek csak aktuálisan elfogadott társadalmi konvenciók. Isten nem haragszik rám. Istent hidegen hagyja, hogy eldobom-e az életemet, hogy veszek-e fel banki hitelt, akarok-e gyereket, megdugom-e a szomszéd nőjét, vagy, hogy buzi vagyok-e, esetleg törpepornós… na, jó: a pedofilokat azért csak nem szarja le. Ha van pokol, akkor az csak nekik van fenntartva.

Özséb felvett egy csöves szárú farmert, egy Marilyn Manson-os pólót, meg egy tornacipőt, és spriccelt magára egy kis parfümöt; gondolta, tesz még egy utolsó sétát a telepen. Szépen süt a nap, csiripelnek a madarak, a telepi suttyók meg telepi suttyóságokat kurjongatnak a játszótéren. Hátha úgy érzi majd odakint, hogy mégsem kell megölnie magát. Bár erősen kételkedett benne, mert a tegnapi bejelentés meglehetősen hazavágta minden szempontból. Nincs itt értelme semminek. Egy régi barátja mondatai ugrottak be neki: „Az emberélet célja, hogy mindenki enyhítse a maga nyomorát.” Ha ez így van, gondolta, akkor a végső cél mindig a halál, hiszen van olyan nyomor, amit nem tudunk enyhíteni, hiába szeretnénk. Ilyen nyomort hozott rá a bejelentés is tegnap délután, legalábbis ő így érezte.

Gyűlölte a lépcsőházat. Koszos volt, mindig ócska panelkosztszag kóválygott a levegőben, és gyakran pislákolt vagy kialudt valahol egy neoncső. Nem is értette igazából, miért kell egyáltalán közös költséget fizetnie. Lépcsőház-takarítás, kukák kiürítése. És? Majd én felseprek az ajtóm előtt, meg leviszem a szemetet azokhoz a baszott szeméttárolókhoz. Tegyenek így mások is!

A háztömb gondnokát, Ludwig urat is szívből rühellte. Ez a dagadt fószer egyedül élt, úgy ötvenhat éves lehetett. Folyton szuszogott, izzadt, és dús, már őszes göndör haja, spermától összeragadt, nyálas pókhálókupacra emlékeztette. Özséb igazi semmirekellőnek tartotta a fickót. Leszázalékolták, mert szív-, érrendszeri és koleszterinnyavalyája volt. Persze, mert egy bitang nagy, dagadt tapló. Özséb iszonyodott a hájas emberektől, nem bírta megérteni, hogy képes valaki gyengeségből akkorára hízni, hogy végül megbetegedjen.

Ez a Ludwig úr nagyjából egy évtizede – jóval Özséb beköltözését megelőzően – avanzsált gondnokká. Özséb azt tartotta, hogy kizárólag fontoskodó seggfejek lesznek házmesterek, gondnokok vagy mi a pöcsnek hívják őket. Ugyanígy vélekedett a szülői munkaközösségek vezéralakjairól, az egyetemi diákkörök főkolomposairól és a hasonló áltisztségek betöltőiről.

Nem használt liftet. Az ilyen szockom panelekben gyakran bedöglik a lift, és semmi kedve nem volt végigszenvedni azokat a kellemetlen perceket, amíg kiszabadítják, hogy aztán hallgathassa Ludwig úr kéretlen jó tanácsait, valamint modoros kokettálását a liftszerelőkkel, akik Trabanttal járnak életet menteni a panelrengetegben.