BELLA ANDRE

Most és mindörökké

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bella Andre: Can’t Help Falling in Love

Gabe & Megan – The Sullivans 3

Fordította

TÓTH ATTILA

A regény kitalált történet. A benne szereplő nevek, személyek, helyek és események a szerző fantáziájának szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy halott – személyekkel, vállalatokkal, cégekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Kedves Olvasó!

A tűzoltók bátor és erős emberek, akik vállalják azokat a veszélyeket, amelyektől mindenki más elfut. Nem véletlenül hősei néhány kedvenc romantikus regényemnek. A Most és mindörökké lapjain Gabe nem követheti el újra azt a hibát, hogy beleszeret valakibe, akit a tűzből mentett ki. Megan nem szerethet – és veszíthet el – egy újabb férfit, aki veszélyes mesterséget űz. Minden okuk megvan tehát, hogy távol maradjanak egymástól. Mégsem tudják legyőzni a szenvedélyt, és egymásba habarodnak.

Akárcsak Megan, én is beleszerettem a tűzoltó Sullivanbe. Különösen akkor, amikor a tündéri hétéves lányka, Summer is megjelent a színen, hogy egyengesse a felnőttek kapcsolatát, amitől egyszeriben jókedvre derültem.

Remélem, hogy élvezni fogják ezt a perzselő románcot, és alig várom, hogy Önök is beleszeressenek Gabe-be.

Kellemes órákat kívánok a könyvhöz!

Bella Andre

Első fejezet

Szép délután volt San Franciscóban, a levegő hűvös, az ég pedig kék. Párok sétálgattak kézen fogva a Golden Gate Parkban, turisták ismerkedtek boldogan a cipóban tálalt kagylóleves ízével a Fisherman’s Wharf rakparton, a szörfösök pedig tucatjával siklottak ki az öbölbe, hogy jachtok és tarka vitorlájú csónakok között cikázzanak.

A Conrad Street 1280-as épületében élő két tucat ember számára azonban egy tűz a szép szombatot rémálommá változtatta.

Először a tűzoltóautók érkeztek meg a tűzoltókkal, rögtön a nyomukban pedig az újságírók autói. Az átlagos megfigyelő számára a védőfelszerelésben mozgó, információkat és koordinátákat kiabáló férfiak a kezükben tartott, nagyon hangosra állított rádiótelefonokkal, valamint a járdán és az úttesten tekergőző csövek a teljes káosz benyomását kelthették. Valójában azonban az 5-ös tűzoltóállomás emberei olajozott gépezet módjára végezték a munkájukat.

Aznap délután nem sokkal korábban, az egyik tűzoltó, Gabe Sullivan még egy jótékonysági koncert örömeit élvezte – a koncertet a bátyja, Marcus barátnője, Nicola adta a tűzoltólaktanya udvarán. Mindenki magánkívül volt az örömtől, hogy tekintélyes summa leszurkolása után ott lehet egy nagyon meghitt koncerten Nicolával, aki a színpadon a Nico művésznevet használta. A műsor fergetegesre sikeredett, mint ahogy várható is volt, és Gabe még mindig a meglepetés hatása alatt állt, hogy a legidősebb bátyja milyen barátnőt talált magának. Nemcsak szép és szexi, és nemcsak bámulatos zenei tehetség, hanem igazán édes jelenség is.

Nicola éppen a harmadik ráadás végére ért, amikor befutott a riasztás. Tíz perccel később az 5-ös állomás tűzoltói már megérkeztek a helyszínre, felrakták a tömlőket, majd elkezdték kiüríteni az épületet, hogy hozzáláthassanak a tűzoltáshoz.

Gabe teljes védőfelszerelésben egy idős házaspárnak segített lejutni a régi San Franciscó-i bérház lépcsőjén, majd ki az utcára. A pár tagjai szemmel láthatóan jó egészségben voltak, ám a tűz miatti idegességükben problémájuk akadt a lépcsővel. Gabe óvatosan tartotta őket a könyöküknél fogva, és ösztökélte, hogy minél előbb kijussanak az épületből, távol a tűztől. Már majdnem a járdára értek, amikor az idős férfi köhögni kezdett. Gabe odavezette őket a legnagyobb tűzoltóautó mögött várakozó mentőautóhoz.

Intett az egyik ápolónak, hogy menjen oda hozzájuk, és azt mondta az idős párnak:

– Most megvizsgálják önöket, hogy mennyi füstöt lélegeztek be. Ha bármivel kapcsolatban kérdésük van, ne habozzanak…

Szavait robbanás szakította félbe, miközben egy első emeleti ablakból lángok csaptak ki, és füst gomolygott elő.

Mivel Gabe már tíz éve dolgozott tűzoltóként, tudta, hogy semmilyen tüzet nem lehet rutinszerűen eloltani. Mindegyik másként viselkedik. Időnként a legegyszerűbbnek tűnő eset is nagyon komplikálttá válhat. És nagyon veszélyessé.

Parancsnokának a rádióból érkező hangja aggodalmat tükrözött.

– Mindenki azonnal kifelé! – utasította Todd keményen a legénység tagjait. – A tűz erőre kapott. Védekezőműveletet hajtunk végre. Ismétlem, hagyjátok el az épületet!

Gabe még mindig az ősz hajú nő könyökét fogta, amikor az rémült arccal fordult feléje.

– Megan és Summer még bent van. Ki kell hozniuk őket!

A gyors lélegzésből és a tágra nyílt szemből érezhető volt, hogy a nő a sokk szélén áll, ezért Gabe határozottan és tagoltan tette fel a kérdést, hogy biztosan megkapja a kért információt.

– Megan és Summer, ők kik?

– A szomszédaim, egy nő a kislányával. Nemrég láttam őket bemenni a lakásba.

Az idős hölgy a többi lakót nézte, akik a tűzoltóautók körül gyülekeztek, és elborzadva figyelték, ahogy a tűz felfalja az otthonukat és a javaikat. Egy olyan tűz, amely másodpercről másodpercre kezelhetetlenebbé válik.

– Megan és Summer nincs itt. – Az asszony egyértelműen pánikban volt, és erősebben markolta a férfi karját, mint ahogy a korábbi gyengesége alapján várható lett volna. – Be kell menniük, hogy kimentsék őket. Kérem!

Gabe nem olyan tűzoltó volt, aki hisz a babonában, a megérzéseiben viszont igenis bízott.

És a megérzése most azt súgta, hogy baj van. Méghozzá nagy.

– Melyik lakásban vannak?

Az asszony reszkető kézzel egy második emeleti ablakra mutatott.

– A 31-es. A legfelső szint, a sarokban.

Halálosan rémültnek látszott. A helyzet által előidézett stressz már egyértelműen túl sok volt neki.

– Minden rendben lesz – próbálta megnyugtatni a férje. – Megtalálják Megant és Summert.

A feleségéhez beszélt, de közben Gabe szemébe nézett, mintha azt mondaná: Ne merjen csalódást okozni a feleségemnek! Úgy szereti azokat a lányokat, mintha a sajátjai volnának.

Másodpercekkel később Gabe rátalált a századparancsnokra és a partnerére, Ericre is, akik éppen az embereket terelgették az úton és a járdán. Az utcán már mindenütt riporterek nyüzsögtek, ami csak fokozta a kavarodást.

– Újra be kell mennünk. Egy asszony éppen most mondta, hogy a szomszédjuk, egy nő a kislányával még bent van. A második emeleten a saroklakás.

Mindenki felnézett abba az irányba, ahová Gabe mutatott. Csak azt lehetett látni, hogy sötét füst gomolyog a tető felett.

Todd Gabe-ről az épület belsejében tomboló tűz felé fordította a tekintetét.

– Gyorsan csináljátok, fiúk! Legfeljebb tíz percetek van – mondta, majd megfordult, és utasításokat adott a legénység többi tagjának, hogy a fecskendők sugarát a lakásra irányítsák.

Ugyanúgy, mint amikor a robbanás hangos döreje meglepte a tömeget, most is pillanatnyi csend telepedett rá az összegyűltekre, ahogy Eric és Gabe együtt indult el, hogy újabb fecskendőt húzzon be az épületbe. Maszkban és bekapcsolt fejhallgatóval haladtak felfelé a lépcsőn, amilyen gyorsan csak tudtak a hatalmas füstben, amely sűrűbb volt, mint a köd, amelyről San Francisco híres. A légzőkészüléknek köszönhetően jól tudtak mozogni, ám egy átlagember nem sokáig bírta volna olyan körülmények között, ha nem jut folyamatosan oxigénhez.

Gabe erőnek erejével elnyomta magában az anya és lánya iránt érzett aggodalmát, és csak arra koncentrált, hogy a földszintről feljussanak az első, majd a második emeletre. A tűz hangja fokozatosan erősödött, és a hőség is egyre nagyobb lett. Egy első emeleti ajtó kiszakadt, és megrengette az egész lépcsőfordulót.

Gabe és Eric átvonszolta a nehéz fecskendőt a sűrű füstön és a törmelékhalmazon. A meredek, keskeny lépcsők és a nagy fizikai megpróbáltatások ellenére pár percen belül már a 31-es lakásnál voltak.

Gabe megpróbálta kinyitni az ajtót, de az zárva volt. Bizakodott, hogy ha a tűz még nem szakította ki, az azt jelenti, hogy a bent lévőknek talán maradt valamennyi esélyük.

Elővette a fejszét a tokjából, és miközben Eric pár méterrel mögötte várakozott, rácsapott az ajtóra, és közben azt kiáltotta: „Figyelem, most fejszével betöröm az ajtót. El onnan!” Bár olyan hangosan kiáltott, amennyire csak a tüdeje engedte, a hangját erősen tompította a maszk.

Micsoda borzalom! A füst sűrűn és áthatolhatatlanul gomolygott, szinte vágni lehetett volna.

Találnak még bárkit is életben ott bent?

– Sikerül? – üvöltötte Eric, majd gyorsan beszívott pár lélegzetvételnyi oxigént.

Gabe bólintott, újra felemelte a nehéz szerszámot, és a balta fejével rácsapott a kilincsre. Egy üreges ajtó másodpercek alatt szétrepedt volna, de ez a régi tölgyfa ajtó elég vastag volt, ezért több csapást is kibírt, míg végre engedett. Amikor Gabe érezte, hogy lazulni kezd, belerúgott. Közel kilencvenkilós testének minden erejét beleadta a mozdulatba.

Az ajtó végre kitárult, ő pedig hirtelen a lakásban találta magát.

Visszacsúsztatta a fejszét a tokjába, megfogta a fecskendőt, és beljebb akarta húzni, ám az nem mozdult.

– Beragadt! Beljebb kell húznom a csövet! – kiáltotta Gabe Ericnek.

Hátrafordult, és azt látta, hogy Eric teljes erejével rángatja a fecskendőt.

– Megakadt valamiben, a fene egye meg! Vissza kell mennem, és ki kell derítenem, hol van a probléma.

Mindketten tudták, hogy hirtelen milyen veszélyes lett minden – egy tűzoltó sosem hagyhatja el a partnerét, hacsak valami szörnyű vészhelyzet nem kényszeríti rá.

Kétség sem fér hozzá, ha egy nő és a lánya bennragadt a 31-es lakásban, akkor ez most ilyen helyzet. Nem tehettek mást, szükségük volt a fecskendőre.

Gabe és Eric olyan pillantással nézett egymásra, amely rengeteg mindent kifejezett. Lehet, hogy valamelyikük nem jut ki élve innen, esetleg mindketten ottmaradnak, de az biztos, hogy jó barátok voltak, sok hőstettet vittek véghez, gyakran nevettek, és rengeteg chilit megettek együtt a tűzoltólaktanyában.

– Siess! – ordította Gabe Ericnek.

Életekről volt szó, és azalatt a hatvan másodperc alatt, amíg Ericnek sikerül kiszabadítania a fecskendőt, egy gyermek meghalhat.

Eric, amilyen gyorsan csak tudott, lefutott a lépcsőn a sűrű füstön át, és amikor Gabe felnézett a lakás mennyezetére, a lángok már a feje fölött csapkodtak. Megnyitotta a fecskendő fúvókáját, és a vízsugarat a mennyezetre irányította, hogy elfojtsa a lángokat. Ahogy belépett a lakásba, érezte a borzalmas hőséget. A bútorokat borító koromból ítélve a lakás egyértelműen a tűz egyik középpontja lehetett, talán éppen onnan terjedtek szét a lángok.

Megmerevedett, mivel úgy hallotta, hogy valaki segítségért kiált. Mivel a fecskendő még mindig nem mozdult, nem tehetett mást, elengedte, és elindult a hang irányába, egy tükrös ajtó felé. Zárva volt, ezért Gabe berúgta az acélorrú csizmájával.

Hatalmas füst gomolygott körülötte, és egy darabig semmit nem látott. Bár az első pillanatban senkit nem lehetett észrevenni a helyiségben, amely egy kis fürdőszoba volt, Gabe azonnal és pontosan tudta, hová kell néznie.

Szétrántotta a zuhanyfülke függönyét, és ott volt a nő, aki egy régi, lábakon álló fürdőkádban lapult, és a kislányát ölelte.

Megtalálta Megant és Summert. A fohász eredményes volt, élnek.

– Megan, remekül csinálta. Igazán kiválóan – mondta a maszkon át.

A nő szeme elkerekedett, és rémület tükröződött benne. Egyértelmű rettegés vett rajta erőt. Gabe egy pillanatra a helyzet által kiváltott érzelmek hatása alá került. Ilyen pillanatot azonban most nem engedhet meg magának. Most csak az számít, hogy Megant, Summert – és önmagát is – élve kijuttassa a bérházból.

– Kiviszem innen magát és Summert. Most azonnal.

Megan kinyitotta a száját, mondani próbált valamit, de csak köhögni tudott, miközben behunyta a szemét, és folyt a könnye.

Gabe felismerte, hogy a kislány eszméletlen, ezért levette az egyik kesztyűjét, hogy ellenőrizhesse a gyermek pulzusát. Magában ismét hálát adott az égnek, amiért egyenletes volt, majd újra felvette a kesztyűt, és fel akarta kapni a kislányt.

Az anya szeme kinyílt, és pár pillanatig huzakodtak, mire végre elengedte a lányát. Az ajka néma kérést formázott: Kérem!

Gabe tudta jól, hogy a nő félelme és rémülete nem akadályozhatja meg a szükséges feladatok elvégzésében, hogy mind élve kijussanak. És mégis, a tekintete a kelleténél egy pillanattal tovább időzött rajta. A kislány iránt érzett anyai szeretete nyilvánvaló és egyértelmű volt, de Gabe érezte a kétségbeesését is. A futó pillantás alapján olyan érzése volt, mintha mindig is ismerték volna egymást, és nem épp akkor találkoznának a káosz közepén, amely leginkább háborús zónára emlékeztet.

– Majd én viszem Summert, és lassan kimegyünk innen. Képes lesz rá?

A nő bólintott, és Gabe megfogta a karját, hogy átsegítse a kád peremén. Az asszony remegett, de egyértelmű volt, hogy nem adja fel. Miután a férfi kisegítette a kádból, le a padlóra, ahol a füst a legkevésbé volt sűrű, Gabe elővett egy második gázmaszkot, és azt mutogatta, hogy tegye fel, így valamennyi friss oxigénhez jut a tüdeje. A nő megpróbálta eltolni magától, és rátenni a lánya arcára, de Gabe számított a mozdulatra, és megrázta a fejét.

– Önnek kell felvennie. – Hangosan beszélt, és határozottan, hogy a maszkon át is hallani lehessen. – Ellenkező esetben maga is összeesik, és egyikünk sem jut ki élve.

A nő megragadta a maszkot, és feltette az arcára. A szeme az első lélegzetvétel után kitágult, és Gabe tudta, hogy kis időre vissza kell húznia a maszkot, hogy az asszony előbb köhöghessen. Óvatosan tartotta, miközben az anya beszívta a tiszta levegőt, amelyre olyan nagy szüksége volt.

Amikor Megan megrázta a fejét, és egyértelműen a lányára nézett, Gabe levette a maszkot, és rátette a kislány szájára meg orrára. A gyermek megmozdult, köhögött, majd úgy tűnt, hogy megnyugszik. Alig egy perce talált rájuk a fürdőkádban, ám az a hatvan másodperc is elég volt ahhoz, hogy a lángok hatalmassá, forróbbá és még pokolibbá váljanak körülöttük.

Mindnyájan a padlón feküdtek, hogy védjék magukat a forróságtól, és Gabe már éppen a menekülési terv következő lépéseit akarta elmondani Megannek, amikor az övén lévő mozgásérzékelő riasztó bekapcsolódott. Ösztönös mozdulattal kikapcsolta, mielőtt a csapatból bárki riasztást kapna, amiért ő a földön fekszik. A második emeleti lakásban most kegyetlenül veszélyes a helyzet, és nem akarta, hogy a csapatból bárki odamenjen, hacsak nem elkerülhetetlenül szükséges.

Mivel látni már szinte semmit nem lehetett, elkiáltotta magát:

– A fal mellett fogunk kúszni, hogy minél kevésbé legyünk kitéve a füstnek és a hőnek, amíg meg nem találjuk a kijáratot. Nagy a forróság a lakásban, de ha folyamatosan mozog, akkor ígérem, hogy rendben kijutunk innen.

Sosem tett olyan ígéretet, amelyet nem tudott megtartani. Ezt is megtartja, ha a fene fenét eszik is.

Lassan haladtak a csempézett fürdőszobafal mentén az ajtó felé. Gabe a bal hóna alá fogta Summert, miközben a szabad kezét használva mászott a padlón, és alig vette észre a jobb karizmaiban tapasztalható szúró érzést.

Gyakran odanézett Meganre, miközben kijutottak a nappaliba, amely még a fürdőszobánál is forróbb volt. Imádkozott, hogy a nő ne ájuljon el a hőségtől. A biztonság kedvéért rendszeres időközönként segített neki, a szabad kezével átkarolta a csípőjét, és húzta. Megan nem csuklott össze a karjában, ami biztató jel volt, de egyértelműen érezni lehetett, hogy mennyire legyengült, és kétségbeesetten küzd, hogy ne ájuljon el.

Végül elérték a fecskendő végét, és Gabe rájött, hogy Eric nem tért vissza a lakásba. Csak remélni tudta, hogy nem történt baj a partnerével.

Felkészült az eshetőségre, hogy Eric talán azért nem ment vissza a második emeleti lakásba, mert a lépcsők izzottak, vagy talán le is szakadtak, miközben ő Megannek és Summernek segített, ezért hangosan azt mondta a nőnek:

– Remekül csinálja! Most már csak meg kell ragadnunk a csövet, és követnünk kell lefelé.

Nem volt idő, hogy rádión megadja a koordinátáit a századosának. Innentől már minden az egy évtizednyi tapasztalaton és az ösztönein múlik.

Megfogta a nő kezét, és rátette a kemény, nyomás alatt lévő csőre. Amint meggyőződött róla, hogy fogja, mögé ment, hogy hátulról segítse, amikor a lába rendszeres időközönként összecsuklott, vagy ha annyira köhögött, hogy nem tudott volna továbbmenni.

Kegyetlenül nehéz volt mozogni a füstben és hőségben, úgyhogy Gabe csodálta az asszonyt. Hiszen ő most akár két ájult személyt is vihetne, nem csak a kislányt. Megannek azonban valahogy sikerült kitartania, és a körülmények ellenére is tudott koncentrálni.

Először az egyik kéz, majd rögtön az egyik láb… A nő minden maradék energiáját összeszedte, hogy haladni tudjon.

Gabe védőfelszerelésének és az oxigénpalacknak a súlya is elég nagy volt, amihez most hozzájárult, hogy még Summert is az egyik kezében tartotta. Ő azonban nem töltötte az elmúlt tizenöt percet egy fürdőkádban, abban reménykedve, hogy valaki rátalál. Az ő helyzete összehasonlíthatatlanul könnyebb, mint Megané.

– Forduljon meg! – kiáltotta oda neki, amikor elérték a felső lépcsőfordulót. – Elindulunk hátramenetben lefelé. És mozognunk kell, akármi történik is.

Újra a nő mögé ment, kicsit lejjebb a lépcsőn, hogy elkaphassa, ha elesik. A kislány mocorogni kezdett a karjában, de Gabe remélte, hogy a gyermek nem ébred fel a tüzes pokol közepén.

Hatalmas robaj hallatszott, és amikor felnézett, azt látta, hogy a Megan lakásának ajtaja melletti falrész leomlik. A fürdőszobából kiszabaduló oxigén a lakásban lévő hővel és sűrű füsttel vegyülve robbanást idézett elő.

Megragadta Megant, és miközben a kislányt is tartotta, gyorsan több lépcsőfokkal lejjebb mentek. A nő lehajtotta a fejét, és eltakarta az arcát, hogy védje a lehulló törmeléktől.

– Ne álljon meg! – kiáltotta oda neki Gabe.

Ahogy teltek a másodpercek, egy lépcsőfokkal lejjebb jutottak, majd még eggyel, ám a haladás lassú volt, és nagyon veszélyes. Gabe érezte, milyen vékony a lába alatt az igencsak kopott lépcső. Bármelyik pillanatban leszakadhat.

Egy emelettel lejjebb jutottak, amikor meghallotta, hogy a csapat tagjai túlkiabálják a körülöttük mindenhonnan hallatszó kis robbanások erős hangját.

Tudta, hogy fogytán az idejük. Fokozniuk kell a tempót.

A végsőkig megfeszítette az erejét, és mindent beleadott, ahogy megtette az utolsó pár lépést lefelé, miközben továbbra is erősen fogta Megant és Summert.

Amikor már majdnem a lépcső alján volt, meglátta, hogy Eric miért nem ment fel újra. Egy hatalmas tetőgerenda rázuhant a korlátra, és körülötte minden lángba borult. A vízből és a gomolygó füstből ítélve sejteni lehetett, hogy Eric azt a tüzet oltotta el, mielőtt még az egész lépcsőház égni kezd, mert emiatt Gabe és a két mentett személy fent rekedt volna.

Valahogy meg kellett kerülnie a gerendát, de az még mindig túl forró volt, és nem mehetett volna el mellette úgy, hogy előbb nem teszi le Megant. A fenébe, nem akarja a nőt magára hagyni egy olyan helyen, ahol bármi történhet vele, mialatt ő Summert kiviszi.

Abban a pillanatban, hála istennek, kiáltásokat hallott a füstből.

– Add ide őket!

Egy pillanattal később Eric és Todd az anyát meg a kislányt is elvette tőle, és biztonságba helyezte mindkettejüket.

Meghökkentő módon Megan csak akkor veszítette el az eszméletét, és engedte el a férfikart, amikor Eric elvette őt Gabe-től.

Ahogy Eric odakiáltott a partnerének: „Az anya most ájult el”, Gabe figyelme annyira Meganre koncentrálódott, hogy a kelleténél egy pillanattal tovább várt, és nem ugrott át a gerendán a megfelelő időben.

A következő másodpercben hangos reccsenés hallatszott, és a mennyezet egy darabja rászakadt a fejére. Gabe a földre zuhant, és minden elsötétült előtte.

Az utolsó dolog, amit hallott, az volt, hogy az övén lévő mozgásérzékelő riasztó bekapcsol.