Orson Scott Card

FAJIRTAS

Xenocide - Fajirtás

Copyright © Orson Scott Card

Fordította: F. Mohácsi Enikő

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Borító- és könyvterv: Földi Hajnal

Borítókép: Sánta Kira

Szerkesztette: Komor Kata

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

www.uniomystica.hu

Unio Mystica Kiadó, Fót, 2014

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN: 978-615-80019-8-4

TARTALOMJEGYZÉK

Köszönetnyilvánítás

Kiejtés

1. Elválás

2. Találkozás

3. Tiszta kézzel

4. Jane

5. A Lusitania flotta

6. Varelse

7. A személyes szolgáló

8. Csodák

9. Kobak Peti

10. Mártír

11. Ho mester jádeköve

12. Grego háborúja

13. Szabad akarat

14. Vírusgyártók

15. Élet és halál

16. Az átkelés

17. Ender gyermekei

18. Ösvény Istene

Clark és Kathy Kiddnek:

a szabadságért, a menedékért,

s az Amerika-szerte együtt töltött víg napokért.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Könyvem tengelyének, Li Csing-csao és Han Fej-ce történetének ötlete valójában egy véletlen találkozás nyomán született: az észak-karolinai Chapel Hillben, a Second Foundation könyvesboltban ugyanis összeismerkedtem James Cryerral. Mikor megtudtam, hogy kínai költőktől fordít, ott helyben megkértem, ajánljon néhány jól hangzó nevet egyik-másik kínai figurám számára, akiknek megformálásán akkoriban dolgoztam. Jártasságom a kínai kultúrában meglehetősen csekély volt, és a szóban forgó karaktereknek eredetileg apróbb, bár meghatározó szerepet szántam a Fajirtás cselekményében. Ám amint James Cryer – akinél erőteljesebb, figyelemreméltóbb és nagylelkűbb embert nem sokat ismerek – mesélni kezdett Li Csing-csaóról és Han Fej-céről, elém tárva írásaikat, majd bemutatva a kínai történelem és irodalom további jelentős alakjait, lassan ráébredtem: erre az alappillérre kell építenem regényem mondanivalóját. Rengeteget köszönhetek neki, és sajnálom, hogy mindmáig nem tudtam kellőképpen meghálálni.

Köszönettel tartozom sok más támogatómnak is: Judith Rapaportnak, akinek a The Boy Who Couldn’t Stop Washing (A mániákusan tisztálkodó fiú) című könyvéből értesültem az OCD-ről – a kényszerképzetes neurózisról –, illetve tüneteiről; ügynökömnek, Barbara Bovának, aki oly módon hívta életre regényemet, hogy már azelőtt eladta az angoloknak, hogy bennem megfogant volna megírásának gondolata; amerikai kiadómnak, Tom Dohertynak, aki kivételes hittel és nagylelkűséggel állt mellettem, s akinek reményei – bízom benne – végül beigazolódnak; szerkesztőmnek, Jim Frenkelnek, aki azzal a bölcs és találó megjegyzéssel adta vissza könyvem első, még 1978-ban a Dellnek benyújtott vázlatát, hogy szerinte még nem készültem fel egy ilyen nagyszabású regény megírására; angliai kiadómnak, Anthony Cheethamnek, aki pályám kezdetétől hitt bennem, s végtelen türelmével kivárta, hogy megszülessen a mű, pedig sokkal-sokkal tovább tartott, mint ahogy megalkudtunk; szerkesztőmnek, Beth Meachamnek, aki most és korábban is jó barátom, tanácsadóm és pártfogóm volt az előkészítési munkálatok során. Köszönettel tartozom mindazon olvasóimnak, akik levelükben ösztökéltek Ender történetének folytatására, s akiknek bátorító szavai segítettek abban, hogy megbirkózzam pályafutásom eddigi legmegerőltetőbb alkotói feladatával. Hálával tartozom a greensborói Észak-Karolinai Egyetem stilisztika kurzusát látogató hallgatóknak, akik Fred Chappel irányítása mellett áttanulmányozták és véleményezték regényem első vázlatát; az Analognál dolgozó Stan Schmidtnek, aki volt olyan szíves és még a teljes mű elkészülte előtt megjelentette – Gloriously Bright (Tiszta Fényesség) címmel, novellaformában – a regény jókora hányadát; asszisztenseimnek, Laraine Moonnak, Erin Abshernek, valamint Willard és Peggy Cardnak, akik bár egészen különböző módokon, de lehetővé tették számomra, hogy szabadon és egészen az írásnak szentelhessem magam. Szeretném megköszönni barátaimnak, Jeff Altonnak és Philip Abshernek, hogy a korábbi változatokat átolvasva segítettek abban, hogy eligazodjak a cselekmény és a szereplők szövevényes hálójában; gyermekeimnek, Geoffrey-nak, Emilynek és Charlie-nak pedig azt, hogy türelemmel elviselik morcos, nemtörődöm apjukat az ihlet gerjesztette rohamok alatt, valamint hogy életükből és gondolataikból meríthettem ahhoz, hogy megalkossam legkedvesebb hőseim személyiségét.

Legfőképpen pedig feleségemnek, Kristine-nek tartozom hálával azért, mert végigkínlódta velem könyvem létrejöttének minden egyes gyötrő fázisát, rákérdezve erre-arra, éles szemmel rámutatva a hibákra, ellentmondásokra, s ami a legfontosabb, kedvező visszajelzéseiből önbizalmat meríthettem, hogy folytassam a nagy művet. Nem is tudom, ki vagy milyen író lennék nélküle... remélem, a sors megkímél ennek kiderítésétől.

KIEJTÉS

Bizonyos szereplők nevének kiejtése különösnek tetszhet majd az Olvasónak. A kínai nevek az ún. magyar népszerű átírást követik: Csing-csao, Csiang-csing. A portugál Quim magyarul úgy hangzik, „kíng”, Novinha nevét „novínjá”-nak ejtjük, Olhadóét pedig „oljádou”-nak. A svéd Jakt „Jahkt”-nak mondandó.

A többi név kiejtése vagy könnyebb, vagy elég ritkán fordul elő ahhoz, hogy gondot okozzon.

E regény számos fejezete – Gloriously Bright (Tiszta Fényesség) címmel, novella formában – először az Analog folyóiratban jelent meg.

A Li Csing-csao-idézetek a Szilvafa virágzás – Li Csing-csao költeményei (Carolina Wren Press, 1984) című kötetből valók, a fordító, James Cryer engedélyével.

A Han Fej-ce-idézetek a Burton Watson fordításában megjelent Han Fej-ce írásai (Columbia University Press, 1964) című kötetből valók, a kiadó engedélyével.

Az idézeteket Mohácsi Enikő fordította magyarra.

E regény kitalált történet. Minden szereplő és esemény a képzelet szülötte, valós személyekre, illetve eseményekre utaló bárminemű hasonlóság pusztán véletlen egybeesés.

1

ELVÁLÁS

– Ma megkérdezte tőlem az egyik fivérem, vajon gyötrelmes fogságnak élem-e meg, hogy nem mozdulhatok el a helyemről.

– Mit feleltél?

– Azt, hogy most nála is szabadabbnak érzem magam. A mozgásképtelenségem felment a cselekvési kötelezettség alól.

– Milyen hazugok vagytok ti, nyelveket beszélők!

Han Fej-ce lótuszülésben kuporgott a csupasz deszkapadlón felesége betegágya mellett. Meglehet, elszunyókált, mert arra riadt föl, hogy asszonya légzése némiképp megváltozott. Pedig alig volt több egy pillangó szárnya keltette aprócska légáramlatnál.

Csiang-csing nyilván maga is észlelt valami változást férje viselkedésében, mert hosszú idő múltán megszólalt, egészen gyönge hangon. Han Fej-ce mégis tisztán értette, mivel a házban mély csönd uralkodott. Barátait és szolgáit megkérte, ne háborgassák zajongással Csiang-csing élete alkonyát. Lesz még idő felhőtlen lármázásra, ha majd leszáll a hosszú éj, s hitvese ajkát nem hagyja el több elsuttogott szó.

– Még nem haltam meg – közölte az asszony. Az utóbbi néhány napban imigyen üdvözölte férjét, amikor csak feleszmélt. Han Fej-ce eleinte fanyar gunyorosságnak vélte, később azonban megértette, a csalódottság mondatta ezt vele. Csiang-csing immár vágyta a halált. Nem mintha nem szeretett volna élni, de minthogy közel volt a vég, úgy vélte: jobb elébe menni annak, ami úgyis elkerülhetetlen. Ez volt az Ösvény. Csiang-csing soha életében, egyetlen lépéssel sem tért le az Ösvényről.

– Akkor az istenek kegyesek hozzám – felelte Han Fej-ce.

– Hozzád – lehelte az asszony. – Nos, miről elmélkedjünk?

Csiang-csing mindig ily sajátos módon kérlelte férjét, hogy tárja fel előtte legbensőbb gondolatait. Mások faggatását Han Fej-ce tolakodásnak érezte, de Csiang-csing kérdése pusztán azt jelentette, hogy osztozni szeretne vele a gondolaton, ami épp foglalkoztatta. Bizonyságául annak, hogy lélekben is egyek.

– A vágy természetéről elmélkedjünk – válaszolta Han Fej-ce.

– Kinek a vágyáról? – kérdezte az asszony. – És mire irányulóról?

Az én vágyamról, gondolta Han Fej-ce, arra, hogy a csontjaid meggyógyuljanak, megerősödjenek, és ne pattanjanak el már a legenyhébb nyomásra is. Hogy állni tudj megint, vagy legalább felemelni a karodat anélkül, hogy saját feszülő izmaid tépnének ki szilánkokat a csontjaidból, vagy roppantanák ketté azokat. Hogy ne kelljen végignéznem, ahogy lassan elfogysz, elsorvadsz. Addig föl se fogtam, milyen tökéletes boldogságban volt részünk, míg rá nem döbbentem, hogy nem maradhatunk együtt.

– Az én vágyamról van szó – felelte Han Fej-ce. – Irántad.

– „Az ember mindig olyasmi után vágyakozik, ami nincs neki.” Ki is mondta ezt?

– Te – jegyezte meg Han Fej-ce. – Egyesek úgy mondják, „amit nem kaphat meg.” Mások úgy, „ami tiltott.” Én így fogalmaznék: „Az ember igazán csak az után tud vágyakozni, amire mindig sóvárogva gondol.”

– Én örökre a tiéd vagyok.

– Elveszíthetlek ma éjjel. Vagy holnap. Vagy a jövő héten.

– Elmélkedjünk hát a vágy természetéről – terelte vissza Csiang-csing a beszélgetést a filozófiához, mint máskor is, ha ki akarta zökkenteni férjét búskomor hangulatából.

– Kíméletlen zsarnok vagy – ellenkezett évődve Han Fej-ce. – Akárcsak szellemi elődöd, te sem vagy tekintettel mások gyarlóságaira.

Csiang-csing az ősi múlt egyik forradalmi vezéréről kapta a nevét, aki megpróbálta új Ösvényre kormányozni a népet, de a gyáva kishitűek miatt elbukott. Nem igazság, kesergett Han Fej-ce, hogy asszonyát előbb ragadja el a halál, mint őt; Csiang-csing névadó őse túlélte a saját férjét. Úgy lenne helyénvaló, hogy a feleségek tovább éljenek, mint férjeik. A nők önmagukban is tökéletesebb, teljesebb lények. Jobban benne élnek gyermekeikben is. Sosem oly magányosak, mint egy férfi egymagában.

Csiang-csing nem hagyta, hogy Han Fej-ce visszasüppedjen borongásába.

– Ha egy férfinak meghal a felesége, mi hiányzik neki leginkább? – faggatta.

Han Fej-ce makacsul a legképtelenebb választ adta.

– Hogy vele hálhasson.

– A testi vágy – kötötte magát Csiang-csing.

Látván, hogy felesége nem tágít, Han Fej-ce felvette a beszélgetés fonalát.

– A testi vágy cselekvés. Hozzátartozik minden érintés, ártatlan, avagy bensőséges, és minden hétköznapi, ismerős mozdulat. Ennélfogva megesik, hogy a férfi elsuhanó alakot észlel a szeme sarkából, mire úgy képzeli, elhunyt asszonya suhant el az ajtó előtt, s addig nem is nyugszik, amíg oda nem megy, és meg nem győződik róla, hogy nem ő volt az. Előfordul aztán olyan eset is, amikor a férfi arra riad fel álmából, mintha hitvese hangját hallotta volna, de fülében csak a saját kiáltása visszhangzik, ahogy felel a vélt hívásra.

– Mondd tovább – kérte Csiang-csing.

– Elegem van a filozofálásból – legyintett Han Fej-ce. – Lehet, hogy a görögök enyhülést találtak benne, én azonban nem.

– Hát a szellem vágya? – erősködött Csiang-csing.

– Minthogy a szellem földi dolog, ez a részünk teremt újat abból, ami elmúlt. A férj sóvárogva gondol minden befejezetlenül maradt közös ténykedésükre, minden teljesületlen álmukra, aminek megvalósítását feleségével együtt tervezgették. Következésképp növekvő haraggal viseltetik gyermekei iránt, amiért azok egyre inkább őrá hasonlítanak, nem pedig elhunyt asszonyára. Meggyűlöli közös otthonukat is, mert vagy érintetlenül hagyta, s ezért az éppolyan élettelenné vált, mint eltávozott hitvese, vagy pontosan azért, mert egészen átformálta, s többé nem viselte magán asszonya keze nyomát.

– Nem akarom, hogy haragudj a mi kis Csing-csaónkra! – szólt közbe Csiang-csing.

– Miért? – fakadt ki Han Fej-ce. – Velem maradsz tán, és segítesz, hogyan tanítsam meg nőnek lenni? Tőlem mindössze azt tanulhatja meg, ami én vagyok: hideg és kemény, éles és erős, akár az obszidián. Ha ilyenné válik, s közben külsőre oly nagyon téged mintáz, hogy tudnám megállni, hogy ne haraggal tekintsek rá?

– Mert képes vagy rá, hogy mindazt megtanítsd neki, ami én vagyok! – jelentette ki Csiang-csing.

– Ha volna bennem csipetnyi is belőled – felelte Han Fej-ce –, nem kellett volna feleségül vegyelek ahhoz, hogy teljes ember lehessek. – Han Fej-ce ekkor, hogy enyhítsen fájdalmán, incselkedve filozofáló hangnemre váltott. – Íme, a lelki vágy. Minthogy a lélek fényből való és a légben lakozik, az alkot és őriz meg fogalmakat, legelsősorban az éntudatunkat. A férj egész önmagát kívánja vissza, amikor férj és feleség együttese volt. Következésképp egyetlen saját gondolatának sem hisz többé, mert egy kérdés mindig ott motoszkál a fejében, amire az egyetlen lehetséges választ a felesége gondolatai adhatták volna meg. Úgy érzi, összeomlott a világ, már nem bízik abban, hogy bárminek is értelme volna amiatt a megválaszolhatatlan kérdés miatt.

– Roppant mélyenszántó – felelte Csiang-csing.

– Ha japán volnék, harakirit követnék el, s beleimet a hamvaidra ontanám.

– Csurom vér és mocsok lenne minden.

Han Fej-ce elmosolyodott.

– Akkor az ősi hinduk módjára elégetném magam a halotti máglyádon.

Csiang-csing azonban megelégelte a tréfát.

– Csing-csao – suttogta. Emlékeztetni akarta férjét: nem teheti meg, hogy látványosan, tüntetően vele hal. Gondoskodnia kell a kis Csing-csaóról.

Han Fej-ce ekkor komolyan megkérdezte.

– Hogyan tudnám megtanítani arra, ami te vagy?

– Minden, ami jó bennem – felelte Csiang-csing –, az Ösvénytől ered. Ha úgy neveled, hogy engedelmeskedjen az isteneknek, tisztelje az ősöket, szeresse az embereket és szolgálja az uralkodókat, akkor én éppúgy a részévé válok, akárcsak te.

– Átadom neki a tudást, az Ösvényt, mint sajátomat – fogadta meg Han Fej-ce.

– Nem, drága férjem – felelte Csiang-csing. –, neked az Ösvény nem természetes, veled született sajátod. Hiába szólnak hozzád az istenek mindennap, te mégis egy olyan világban hiszel, amiben minden természeti okokkal magyarázható.

– Én alávetem magam az isteneknek. – Nincs más választásom, gondolta Han Fej-ce keserűen, kész gyötrelem volt már az is, ha késlekedett a hódolatát kifejezni.

– Csakhogy te nem ismered őket. Nem helyesled a tetteiket.

– Az Ösvény azt tanítja, szeressük az embereket. Az isteneknek pusztán hódolnunk kell. – Hogyan szerethetném az olyan isteneket, töprengett Han Fej-ce, akik minden alkalmat megragadnak, hogy megalázzanak, kínozzanak?

– Az embereket azért szeretjük, mert ők az istenek teremtményei.

– Ne tarts prédikációt nekem!

Csiang-csing felsóhajtott.

Felesége bánata tüzes fullánkként fúródott Han Fej-ce szívébe.

– Bárcsak örökké prédikálnál nekem! – szólt bocsánatkérően.

– Azért vettél feleségül, mert bennem megvan az a szeretet az istenek iránt, ami belőled teljességgel hiányzik. Így tettelek egész emberré.

Hogyan is vitatkozhatna vele, tűnődött Han Fej-ce, hiszen ő most is gyűlölte az isteneket mindazért, amit vele műveltek, mindazért, amire kényszerítették, és mindazért, amit elvettek az életéből.

– Ígérd meg! – kérlelte Csiang-csing.

Han Fej-ce tudta, e két szó mit jelent. Hitvese érezte, közel már a vég; élete terhét ezennel férje vállára helyezte. Amit ő teljes odaadással visel is majd. Nélküle, társtalanul az oly rettegett, hosszú Ösvényen.

– Ígérd meg, hogy Csing-csaót az istenek szeretetére neveled, és arra, hogy mindig az Ösvényt kövesse! Ígérd meg, hogy legalább annyira az én lányom is lesz, mint a tiéd!

– Még akkor is, ha sosem hallja az istenek szavát?

– Az Ösvény mindenkié, nemcsak a megszólítottaké.

Talán, gondolta Han Fej-ce, csakhogy a megszólítottaknak sokkal könnyebb az Ösvényen járniuk, mivel iszonyatosan megfizetnek azért, ha letérnek róla. Az egyszerű emberek szabadok. Elhagyhatják az Ösvényt, s mégsem kell évekig szenvedniük emiatt. A megszólítottak egy óráig sem bírják ki.

– Ígérd meg nekem!

Úgy lesz. Ígérem.

Ám képtelen volt szóval kimondani. Maga sem tudta, miért, de konokul hallgatott.

Miközben Csiang-csing férje fogadalmára várt, a csöndben hallatszott, hogy valaki szaladvást közeledik a bejárat előtti kavicsúton. Csakis Csing-csao lehetett, hazatérőben Szun Cao-piék kertjéből. Egyedül Csing-csaónak volt szabad futkároznia és lármáznia e néma házban. Tudták, hogy egyenesen anyja szobájába tart.

Az ajtó szinte nesztelenül nyílt ki. Annyit már Csing-csao is felfogott a komorság okából, hogy anyja kedvéért, annak jelenlétében óvatosan lépdelt. Igaz, lábujjhegyen járt, mégis fickándozott, akár egy kiscsikó. De nem szökkent oda, hogy karját anyja nyaka köré fonja, habár a csúf zúzódás már felszívódott a beteg arcáról. Csing-csao okult abból a három hónappal korábbi esetből, amikor szeleburdi ölelésével eltörte Csiang-csing állkapcsát.

– Huszonhárom pontyot számoltam össze a kerti patakban! – lelkendezett Csing-csao.

– Olyan sokat? – felelte Csiang-csing.

– Szerintem szándékosan úsztak oda hozzám – folytatta Csing-csao –, hogy megszámolhassam őket. Egyik sem akart kimaradni.

– Szeretlek – suttogta Csiang-csing.

Han Fej-ce valamiféle szortyogásra lett figyelmes felesége elhaló hangjában. Szavait mintha buborékok pattogása kísérte volna.

– Mit gondolsz, ez a rengeteg ponty azt jelenti, hogy megszólított leszek? – csacsogott a kislány.

– Majd megkérem az isteneket, hogy szóljanak hozzád – felelte Csiang-csing, aztán hirtelen rekedt zihálás tört fel a torkából. Han Fej-ce azonnal mellé térdelt, tekintetét asszonyára függesztve, akinek tágra nyílt szemében rettegés ült. Eljött a pillanat.

Csiang-csing ajka szavakat formált.

– Ígérd meg! – ismételte hangtalanul, elakadó lélegzettel.

– Megígérem – mondta ki Han Fej-ce.

Csiang-csing utolsót lélegzett, azután elnémult.

– Mit mondanak az istenek, amikor beszélnek hozzád? – faggatózott tovább Csing-csao.

– Édesanyád nagyon elfáradt – figyelmeztette lányát Han Fej-ce. – Most ki kell menned.

– De még nem árulta el, mit mondanak az istenek!

– Titkokat – felelte Han Fej-ce. – Aki hallja, nem fecsegné ki soha.

Csing-csao értő arccal bólintott. Hátralépve kifelé indult, de megtorpant.

– Adhatok egy puszit, Mama?

– Csak szelíden, az arcára – intette Han Fej-ce.

A négyéves, korához képest aprócska Csing-csaónak nem kellett túl nagyot hajolnia, hogy megcsókolhassa édesanyja orcáját.

– Szeretlek, Mama – súgta neki.

– Most már jobb, ha mégy, Csing-csao – nógatta Han Fej-ce.

– De Mama még nem mondta, hogy ő is szeret!

– De igen. Az előbb. Nem emlékszel? Csak nagyon gyönge és kimerült. Eredj most már! – szólt szigort erőltetve magára Han Fej-ce.

Csing-csao nem kérdezősködött többet, kiment. Han Fej-ce csak ez után engedte, hogy szívére más érzés is toluljon, mint az apai szeretet. Csiang-csing mellé kuporodott, és megpróbálta elképzelni, mi történik vele. A lelke már bizonyára felröppent a mennyekbe. A szelleme azonban még sokáig közöttük fog időzni, ebben a házban, feltéve, ha igazán boldog volt itt. A babonás emberek azt tartották, a kísértetek veszélyesek, jelekkel és szelleműző praktikákkal igyekeztek távol tartani őket. Ám az Ösvény követői tudták: egy jó ember szelleme nem bántalmaz senkit, nem árt senkinek, hisz a jóság, mely életében jellemezte, szelleme tisztaságából fakadt. Csiang-csing szelleme áldás lesz e házon hosszú-hosszú időre, ha úgy dönt, hogy velük marad.

Hiába igyekezett azonban, hogy hitvese lelkét és szellemét az Ösvény tanításaihoz híven képzelje el, lelkére jeges bizonyosság telepedett: Csiang-csingből nem maradt más, mint e törékeny, összeaszott test, ami könnyedén, akár a papír fog elégni ma éjjel, s elenyészik, emlékét hagyva csak hátra.

Csiang-csingnek igaza volt. Nélküle, élete és lelke párja nélkül máris kételkedni kezdett az istenekben. Amit azok észre is vettek – mint mindig. Nyomban rátört az ellenállhatatlan késztetés, hogy belefogjon a megtisztító rítusba, és megszabaduljon méltatlan gondolataitól. Hát még most sem hagyják büntetlenül? Itt fekszik előtte a felesége holtan, még egy könnyet sem ejthetett érte, s az isteneknek máris az a legfontosabb, hogy nekik hódoljon?

Először eltökélte, későbbre halasztja a tiszteletadást. Gyakorlata volt benne, képes volt akár egy teljes napig is kitolni a szertartást anélkül, hogy belső gyötrődésének bárminemű külső jelét adta volna. Most is megtehetné – ha egészen megdermesztené a szívét, de nem volt értelme. Illendően úgyis csak akkor tudna gyászolni, miután az isteneknek eleget tett. Ezért hát, még mindig térdepelve, belefogott a szertartásba.

Mialatt végezte a rituális csukló- és karmozdulatokat, bekukkantott egy szolga. Habár semmit sem szólt, Han Fej-ce hallotta a tolóajtó neszét, s tudta, a szolga rájött, hogy Csiang-csing elhunyt. Biztosra vette, hogy arra a feltételezésre jut: az erényes Han Fej-ce még be sem jelentette a hírt a ház népének, máris az istenekkel társalog. Kétségkívül lesznek, akik majd azt képzelik, maguk az istenek jöttek el Csiang-csingért, hiszen közismert volt egészen kivételes jámborságáról. Az senki fejében sem fog megfordulni, hogy Han Fej-ce szíve vezeklés közben csordultig volt keserűséggel, amiért az isteneknek volt merszük még e nehéz percekben is ezt követelni tőle.

Ó, Istenek, jajdult fel magában, ha tudnám, hogy csak a fél karomat kellene levágnom vagy a májamat kihasítanom, hogy örökre elszakadhassak tőletek, azonnal kést ragadnék, és boldogan vállalnám a testi fájdalmat, az elnyomorodást, bármit – a szabadságért!

Ám hiábavaló volt ezen morfondíroznia, csak még erősebben gyötörte miatta a kényszer, hogy vezekeljen. Órák teltek el, mire az istenek feloldozták végre, akkorra azonban Han Fej-ce túlontúl kimerült és elcsigázott lett ahhoz, hogy a bánatával foglalkozzon. Feltápászkodott hát, és szólt az asszonynépnek, hogy készítsék elő Csiang-csing testét a hamvasztásra.

Éjfélkor Han Fej-ce volt az utolsó, aki az álmos Csing-csaóval a karján a halotti máglyához lépett. A kicsi lány a kezében szorongatta a három papírdarabkát, amire ügyetlen betűivel ráfirkálta azt, amit az édesanyjának szánt. „Hal”, írta az egyikre, „könyv” szerepelt a másikon, és „titkok”, állt a harmadikon. Ezeket adta Csing-csao ajándékul az édesanyjának, hogy magával vigye a mennyországba. Han Fej-ce eltöprengett, vajon mire gondolhatott leánykája, amikor leírta e szavakat. A „hal” kétségkívül a pontyok miatt lehetett, amiket ma látott a kertben. A „könyv”-et könnyű volt kitalálni: a felolvasás volt az egyik utolsó foglalatosság, amit Csiang-csing a kislányával közösen végezhetett. De mire utalhatott a „titkok” szó? Milyen titkai lehettek Csing-csaónak az anyja számára? Han Fej-ce nem kérdezhette meg. Nem volt szokás megvitatni az elhunytaknak tett írásos felajánlások tartalmát.

Han Fej-ce maga mellé állította Csing-csaót, aki azonnal felébredt szendergéséből, és laposakat pislantva nézett előre. Han Fej-ce súgva figyelmeztette, mire összetekerte a papírszeleteket, és bedugta Csiang-csing karmantyújába. Úgy látszik, nem feszélyezte, hogy hozzáérjen anyja kihűlt testéhez – nagyon kicsi volt, még nem tanulta meg, hogy iszonyodjon a halál érintésétől.

Han Fej-ce sem irtózott felesége testének érintésétől, amikor bedugta a maga három papírját a másik ruhaujjába. Minek félni a haláltól most, hogy már bekövetkezett a legrosszabb?

Senki sem sejtette, mit írt ő a papírjaira, különben elborzadt volna attól, ami azokon állt: „testem”, „szellemem” és „lelkem”. Han Fej-ce ily módon égette el saját magát Csing-csao halotti máglyáján, hogy vele tartson, akárhová kerül is.

Ezután Mu-pao, Csiang-csing személyes szolgálója fáklyával meggyújtotta a megszentelt máglyát, amit elborítottak a lángok. A tűz fájón égette arcukat. Csing-csao elbújt az apja mögé, néha-néha kukkantott csak ki mögüle, hogy lássa, miként kel útra édesanyja a végtelenbe. Han Fej-ce annál szívesebben fogadta a bőrét perzselő hőséget, amitől megpörkölődött selyemköntöse is. Csiang-csing teste a látszat ellenére nem volt egészen szikkadt; teste jóval az után is sercegett még, hogy a papírszeletek elhamvadtak, és pernyéjüket messze sodorta a tűz lehelete. Han Fej-ce a tömény tömjénfüstön át is érezte az égett hús szagát. Mert azt égetünk: halott húst, hullát, porhüvelyt, semmit. Nem az én Csiang-csingemet. Csupán a jelmezét, amit e földi életben viselt. Az, ami e testben élő nőt alkotta, akit szerettem, az most is él, kell, hogy éljen. Han Fej-ce egy pillanatra úgy vélte, látja, hallja, vagy valamiképpen érzi, ahogy az eltávozó Csiang-csing átkel, átlényegül levegővé, földdé, tűzzé.

Veled vagyok, örökre.