CHRIS CARTER

A KERESZTES GYILKOS

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Chris Carter: The Crucifix Killer

Fordította

MARKWARTH ZSÓFIA

Samantha Johnsonnak, mert ő a mindenem.

Köszönetnyilvánítás

Az írást mindig is magányos mesterségnek tartották, én mégis számos embernek tartozom hálával azért, mert időt és energiát nem sajnálva segítettek nekem.

Köszönöm Samantha Johnsonnak, a legönzetlenebb és legmegértőbb embernek, aki fáradhatatlanul olvasta, majd többször – ki tudja, hányszor – újraolvasta az eredeti kéziratot.

Köszönöm a Coral Chambersnek a bátorítást, és hogy jó irányba terelt, illetve Andrea McPhillipsnek a javításokat és a beszélgetéseket.

Őszinte hálával tartozom a Simon & Schuster UK hihetetlen munkatársainak kiemelkedő munkájukért, valamint a fenomenális szerkesztőimnek, Kate Lyall Grantnek az Egyesült Királyságból és Pia Götznek Németországból, akik remek munkájukkal és értékes ötleteikkel életre keltették a thriller történetét és karaktereit.

Nem lehet szavakkal kifejezni, mennyire hálás vagyok a legszenvedélyesebb, legelkötelezettebb, legmegfontoltabb, leghatározottabb és legegyedülállóbb ügynököknek, Darley Andersonnak és Camilla Boltonnak, akikről minden író álmodik. Nekem szerencsém volt.

Örök hálával tartozom a Darley Anderson Irodalmi Ügynökség rendkívül keményen dolgozó, fantasztikus csapatának.

1

Augusztus 8., péntek,
reggel 10 óra 25 perc

– Halló… Hunter nyomozó beszél.

– Helló, Robert, van egy meglepetésem a számodra.

Hunter összerezzent, kis híján elejtette a kávéscsészét. Nagyon is jól ismerte a fémes hangot. Pontosan tudta, mit jelent a hívása – egy újabb megcsonkított holttestet.

– Mikor hallottál utoljára a társadról?

Hunter idegesen végignézett a szobán, hátha meglátja Carlos Garciát.

– Látta már valaki Garciát ma reggel? – kiabált át az irodán, miután elnémította a mobiltelefont.

A többi nyomozó némán, döbbenten nézett egymásra, amiből Hunter máris tudta a választ.

– Tegnap óta nem – felelte Maurice nyomozó a fejét csóválva.

Hunter újra megnyomta a némító gombot.

– Mit művelt vele?

– Most már figyelsz rám?

– Mit művelt vele? – ismételte meg Hunter határozottan.

– Mint mondtam, egy meglepetésről van szó, Robert – szólt a fémes hang nevetve. – Kapsz még egy esélyt. Talán most majd jobban összeszeded magad. Egy órán belül légy a régi Pacific Alley 122. alagsori mosodájában Dél-Pasadenában. Egyedül gyere, különben a társad meghal. Ha nem érsz oda egy órán belül, akkor is meghal. És hidd el, Robert, nagyon lassú és fájdalmas halála lesz.

Abban a pillanatban megszakadt a hívás.

2

Hunter hatalmas léptekkel rohant lefelé a Kelet-Los Angeles-i épület lépcsőjén. Minél lejjebb ért, annál sötétebb és melegebb lett. Inge csuromvizes volt az izzadságtól, szoros cipője nyomta a lábát.

– Hol a pokolban van a mosoda? – suttogta az alagsorba érve.

A sötét folyosó végén fény szűrődött ki egy zárt ajtó alól. A férfi a társa nevét kiabálva futni kezdett felé.

Nem kapott választ.

Hunter előhúzta a Wildey Survivor félautomata pisztolyát, és az ajtótól jobbra a falnak vetette a hátát.

– Garcia…

Csend.

– Kopasz, odabent vagy?

A szobából tompa puffanás hallatszott. Hunter felhúzta a pisztolyát, és vett egy mély lélegzetet.

– A francba!

Továbbra is a falnak támaszkodva jobb kezével belökte az ajtót, és fegyverével egy lehetséges célpont után kutatva óvatosan belépett a szobába. Vizelet- és hányásszag csapta meg az orrát, amitől köhögve hátrahőkölt.

– Garcia… – kiáltotta újra.

Csend.

Hunter nem sokat látott kintről. A szoba közepén lévő kis faasztal fölött lógó villanykörte fénye túlságosan gyenge volt ahhoz, hogy bevilágítsa a helyiséget. Vett egy újabb nagy lélegzetet, és előrelépett. Az eléje táruló látványtól felfordult a gyomra. Garciát egy plexiládában lévő életnagyságú kereszthez szögezték. A sebeiből távozó vér hatalmas tócsában állt a kereszt tövében. Csak egy alsónadrág volt rajta, meg egy tüskés korona a fején, vastag fémhegyei a koponyájába fúródtak. Vér csorgott az arcán. Halottnak tűnt.

Elkéstem, gondolta Hunter.

Közelebbről is megvizsgálva a ládát döbbenten látta, hogy egy szívmonitor is van benne. A vékony vonal egyenletesen mozgott fel-le. Garcia életben volt – még.

– Carlos!

Semmi mozgás.

– Kopasz! – kiabálta Hunter.

Garcia nagy nehezen résnyire kinyitotta az egyik szemét.

– Tarts ki, haver.

Hunter körbenézett a sötét helyiségben. Meglehetősen nagy volt, tizenötször tízméteresre saccolta. A földön koszos rongyok, használt fecskendők, crackpipák és törött üvegek hevertek szanaszéjjel. Az ajtótól jobbra a sarokban egy régi, kopott kerekes szék állt. A szoba közepén lévő faasztalon egy hordozható kazettás felvevő és egy Játssz le üzenet virított. Hunter megnyomta a lejátszógombot, és a már ismerős fémes hang recsegett az apró hangszóróból.

– Helló, Robert, gondolom, idejében érkeztél.

Szünet.

– Nyilván felfogtad már, hogy a barátodnak segítségre van szüksége, de ahhoz, hogy segíthess neki, követned kell néhány szabályt… az én szabályaimat. Ez egy roppant egyszerű játék, Robert. A barátod be van zárva egy golyóálló ládába, így nem sok értelme van rálőnöd. Az ajtajánál találsz négy színes gombot. Az egyik kinyitja a ládát, a másik három… nem. A feladat egyszerű, válassz ki egy gombot. Ha jót nyomsz meg, az ajtó kinyílik, kiszabadíthatod a társadat, és már ki is sétálhattok a szobából.

Egy a négyhez, hogy megmentse Garciát – cseppet sem kedvező esélyek, gondolta Hunter.

– És most jön a dolog mókás része – folytatódott az üzenet. – Ha a három gomb egyikét nyomod meg, azonnal nagyfeszültségű áram zúdul a barátod fején lévő koronába. Láttál már villamosszékben kivégzett embert? – kérdezte a hang jéghideg kacajjal. – A szeme kipukkad, a bőre felkunkorodik, mint a szalonna, a nyelve visszahúzódik, amitől megfullad, a vére felforr, az erei szétdurrannak, az artériái szétnyílnak. Páratlan látvány, Robert.

Garcia szívverése felgyorsult. Hunter látta, hogy egyre hevesebben mozog a szívmonitoron ugráló vonal.

– A legviccesebb részről még nem is beszéltem…

Hunter valahogy sejtette, hogy nem az elektromos trükk az egyetlen csavar a helyiségben.

– A láda mögé elég robbanószert rejtettem ahhoz, hogy a levegőbe repítse az egész kócerájt. A robbanószerek a szívmonitorra vannak kapcsolva, és ha egyenes vonalat érzékelnek… – Ezúttal hosszabb szünet következett. Hunter tudta, mit fog mondani a robotszerű hang.

– Bumm… a hely felrobban. Szóval, Robert, ha rossz gombot nyomsz meg, a barátod miattad hal meg, ráadásul nem sokkal utána te is követed.

Hunter érezte, ahogy dörömböl a szíve, a homlokán végigcsorgó izzadság csípte a szemét, nyirkos keze reszketett.

– Mégis van választásod, Robert. Nem kell megmentened a társadat, elég, ha magadat mented meg. Menj el most, és hagyd egyedül meghalni. Senki sem fogja tudni, csak te. Együtt tudnál élni a gondolattal? Vagy inkább kockáztatnád miatta az életed? Válassz egy színt, van hatvan másodperced. – Sípolás hallatszott a hangszóróból, majd csend lett.

Hunter egy piros digitális kijelzőre lett figyelmes Garcia feje fölött. 59, 58, 57…