Jávor Béla

KARÁCSONYI LEVELEK

második, jelentősen bővített kiadás

JÁVOR BÉLA MUNKÁI

a Mundus Novus gondozásában

Gyomorkeserű

(válogatott írások és példabeszédek)

2006, 262 old. (Antall-zsebkönyvek 1)

Újratemetés

(Nagy Imre és Kádár János – dráma)

2006, 68 old. (Mundus – Új Irodalom, 74)

Karácsonyi levelek (mítosznovellák)

2006, 185 old.

Karácsonyi levelek (mítosznovellák)

második, jelentősen bővített kiadás

2013, 280 old. (Mundus – Új Irodalom, 92)

más kiadók gondozásában

A Szent Lecsó

(válogatott publicisztikák)

2001, Budapest, Kairosz Kiadó, 307 old.

Kedves Barátom/ném

(levelek)

2001, Budapest, magánkiadás, 312 old.

Jávor Béla

KARÁCSONYI LEVELEK

második, jelentősen bővített kiadás

Mundus Novus Könyvek

Érd, 2013

Jávor Béla

KARÁCSONYI LEVELEK

második, jelentősen bővített kiadás

A címlapot tervezte

Susán Pál

A címlapon

Id. Pieter Brueghel: Betlehemi népszámlálás (1566)

Felelős kiadó: a Mundus Novus Könyvek igazgatója

Telefon: 06–30/480–1042, Fax: 06–23/379–050

E-mail: info@munduspress.hu

Http: www.munduspress.hu

Felelős szerkesztő: Biernaczky Szilárd

Szövegszerkesztés: B. Wallner Erika

Szedte: Mundus Novus Könyvek – Kiadványelőkészítés

ISBN 978-963-88937-8-9

Papíralapú kiadás (2013)

Nyomta és kötötte: Gyomai Kner Nyomda Zrt.

felelős vezető: Fazekas Péter vezérigazgató

Elektronikus kiadás (2014)

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-88937-3-4

ESTI KÉRDÉS

A KARÁCSONYI LEVELEKRŐL

Sajátos műfajú könyvet tart a kezében a kedves olvasó. Olyan karácsonyi levelek gyűjteményét, amelyeket immár közel másfél évtizede kezdtem el írni a barátaimnak.

A Karácsony a megbékélés ünnepe, e napokban elfelejtjük a méltánytalanságokat, a nehézségeket, a hétköznapi gyűrődéseket, megbékélünk egymással és a világgal.

Ezek a levelek arra szolgálnak, hogy békét teremtsenek a szívünkben, mert nem csak a mi világunkról szólnak, hanem kilépnek abból, átemelnek minket a valóságból egy nem túl messze eső, de mégis más világba, ahol már nem mi vagyunk a mindennapok hősei.

De valójában ki ezekben a közeli vagy távoli múltat idéző idősíkokban a főszereplő? Természetesen az író és mindig valaki más. István, akit ezer éve koronáztak királlyá, és akinek nemcsak a koronázási szertartásán, de gasztronómiai csemegeként, a koronázási ebédjén is részt vehetünk. Eleázár atya, aki ki tud lépni ebből a világból egy másik idősíkba, egy olyan világba, amely itt él mellettünk, csak éppen nélküle nem tudunk átlépni oda. Máskor a koldusok egyike marad vissza a koldusreggeli után, és ad vigaszt a reménytelenségben. A Gerecse hófedte csúcsáról csak egy lépés az a közbenső állomás, amely a földet összeköti a mennyel. Lehull a lepel egy több évtizede keresett kincs rejtélyéről. A kincs ugyanis egy olyan ötven éve bezáródott házban lapul, ahol még minden tárgy, emberek egykori létezésére utaló nyom 1956-ot őrzi. S talán itt kerülnek először az irodalomban feldolgozásra a 2006. októberi események. A Csobánc hegy platója váratlanul történelmi helyszínné válik, egy filmforgatás emberi drámává. Önmagával szembesül egy örökké sikeres ember, és egy kellemes bajai halászlé estje kap hirtelen váratlan végkifejletet.

Ezeket a realitásból az irrealitásba észrevétlenül áthajló novellákat egyetlen közös szerzői meggyőződés, illetve abból fakadó szándék vezérli: a transzcendensbe vetett hit és a szellem emelkedettsége, illetve az életre hívásukra való törekvés, amely képes minden helyzetben választ adni a megfoghatatlanra. A már megismert vagy sokaknak még az ismeretlen Isten szól e lapokról, akiről nem tudunk semmit, csak hisszük, hogy van, mert ha nem lenne, talán az élet sem lenne továbbélésre érdemes.

Aki szereti a lélek, a szellem és a test harmóniáját, akit megérint a teológia, a filozófia és a gasztronómia hármasegysége – egy pohár bor, a karácsonyi kocsonya és a hideg pulykasült maradéka mellett, egy csöndes estén, szellemet és lelket vidító olvasmányt találhat e novellákban, amelyeket eddig csak a barátaim kapták kézhez minden karácsony előtt.

Most azonban átnyújtom Önnek így, kötetbe gyűjtve, ezt a több mint kétszeresére nőtt írásfűzért, mert ezúttal is úgy hiszem, ha elolvassa, elgondolkozik azon, amin Babits is meditálni kezd, amikor fölteszi az Esti kérdést: „Miért nő a fű, hogyha majd leszárad? / Miért szárad le, hogyha újra nő?”

Jávor Béla

TARTALOM

Esti kérdés a karácsonyi levelekről

1. levél: A látogató

2. levél: Elezár atya

3. levél: Goda úr

4. levél: A hercegprímás kastélya

5. levél: A jelenések könyve

6. levél: A Cseusz-kincs

7. levél: Háromkirályok

8. levél: A hegyi beszéd

9. levél: Nagypéntek

10. levél: A táj titokzatos bája

10. levél: A remény

12. levél: A bajai halászlé

13. levél: Gellért

A kiadó levele (Biernaczky Szilárd)

A LÁTOGATÓ

Hideg volt a reggel, hidegebb, mint a roráték idején, de ma valahogy még nyirkosabb is. Langyos volt az ősz, már-már azt hittük, ilyen marad, de nem eszi meg a kutya a telet.

Korán keltem, már este odakészítettem a ruhát, áttettem a forgalmi engedélyt, pénztárcát, jogosítványt az ünneplőbe. Nagy nap volt készülőben.

Még sötétben indultam, át a sejtelmes Tabánon, lekanyarodva a Duna partra, végig az alsó rakparton, ki a városból. Ünnep reggele volt, mély csönd és semmi forgalom. December 25-e, Nagykarácsony napja. A Lupa szigeti leágazásnál megálltam, levetettem a kabátot, addigra már meleg lett a kocsiban, hátra dobtam az ülésre, és bekapcsoltam a rádiót.

Gregorián zengett, ezredévnyi távolságból, békésen és magabiztosan. Gregorián, amely erőt ad. Szentendre után köd szállt az útra, s amikor Bogdány felé pirkadni kezdett, a helyzet rosszabb lett. Lépésre kellett lassítani, sejtelmes, sosem volt alakokat vizionáltam magam elé, úgy hagytam el Visegrádot, mintha nem is lenne a helyén. Dömös, Pilismarót csak a tudatomban létezett, mint egy tejüvegben, haladtam harmincas, néha húszas sebességgel, váratlanul rá-rálépve a fékpedálra, egy-egy elém ugró alakot képzelve az útra, s mindannyiszor megnyugodva, hogy mégsem. Üveges csönd vett körül, a rádióvétel is előbb el-elment, majd megszűnt hirtelen, mintha nem is létezne. Mintha időből és térből kiléptem volna, csak utaztam az időben és a nem létező térben előre vagy hátra, ki tudja, merre van előre és merre a hátra. Süket csöndben és tejfehérben.

A Prímás pince mellett landoltam, üres volt a parkoló, szinte hihetetlen, bár gyanús volt, hogy nem látszott az étterem kapuja és a parkoló csíkjai sem. Világos volt, de mintha üvegbura ontaná a világosságot. Bezártam a Chryslert, és elindultam fel a hegynek. Nem találtam a pince melletti lépcsőt, s meg kellett kerülnöm a dombot. A fehér ködben emberek jöttek mellettem egyre többen, lassan, komótosan, ki szamarat vezetett, rajta az asszony, gyerekek, mások lovon, visszhangzottak a paták koppanásai. Megérkeztem.

Az első vértanúról, Istvánról elnevezett templom előtt hat–hat ember állt, lovagi vértben, nevezhetném vitézeknek is őket, bár semmi vitézség nem látszott rajtuk. Mindegyik szakállas volt, mint jómagam, nehéz vértekbe öltözve, alabárddal, nem szóltak egy szót sem, kivéve az egyiket, amelyik látva tanácstalanságomat mellém lépett: – Jávor úr? – kérdezte, majd meg sem várva a feleletet elindult, és szemével intett, hogy kövessem.

Egy kissé felszállt a köd, s jobbról is, balról is lovas katonákat láttam, zászlókkal, s éreztem a tömeg jelenlétét. Csönd volt, de mégis a tömeg háttérmoraja egyre inkább érezhetővé vált, ahogy haladtunk a templom mellett, balról a völgy felől kecskék mekegtek, odébb valamit mértek, italt vagy ételt, sokan álltak, arrébb egy férfi játszott egy általam sosem látott hangszeren, egyre nőtt a jelenlét. Nem tudok mást mondani, csak azt, hogy a kibontakozó fátyolködből mindinkább éreztem, hogy sokan vagyunk. Átvágtunk egy nagyobb csoportosuláson, ezek hangosan kiabáltak, mintha vitáznának valamin. Jobbára férfiak voltak, szőrös ruhákban, botokkal, de odébb már ismét felfelé hömpölygő emberek, asszonyok, gyerekek vegyesen, jöttek a hegyre, a templomba. Egyre inkább éreztem, hogy tömegbe kerültem, a láthatatlan térben százak és ezrek vesznek körül, százak és ezrek ugyanazt várják, amiért én itt vagyok, százak és ezrek ott akarnak ma lenni, ahová engem is meghívtak. Mégis minden olyan más volt. Voltam én itt Mindszenty hercegprímás temetésekor, és még ki tudja hányszor. Akkor is sokan voltak, de ezek az emberek mások. Ezek is azért jöttek, mint én, de ezek, úgy tűnik, itthon vannak az esztergomi várhegyen, én meg mintha vendég lennék, ami azért nem lehet, mert én ide gyermekkorom óta járok. Még jó apámmal és anyámmal voltam itt először, azután iskolai kirándulásokon, sőt, a nászutam első napján is itt ebédeltem. Ez a hely én vagyok. Ez a város az enyém, én itt otthon vagyok. De ezek itt mellettem, csizmában és nem is tudom milyen lábbelikben, ezek mintha még inkább itthon lennének. Ha én azt hiszem, enyém Esztergom, akkor úgy érzem, ők maguk Esztergom.

A katona, alabárdjával lépésről lépésre nagyokat koppantva áttört a sokaságon, és én követtem. Elhaladtunk a nem nagy templom mellett, és kiértünk a hegy Dunára néző meredélyére. Katonavezetőm ott jobbra fordult, és kinyitott egy ajtót, mely olyan kicsiny volt, hogy én észre sem vettem. Előre engedett, és amikor beléptem, becsukta mögöttem, aztán magamra hagyott.

Tömjénfüst. Bár évek óta nincs szaglásom, de megéreztem. Egy púpos embert láttam, amint jobb kezével félköröket írt le a füstölővel, időnként felemelte a tetejét vékony lánc segítségével. Halk zsongást hallottam, a másik teremben az énekkar egy graduálét próbált, nem túl hangosan és nem is halkan. Balra beláttam a sekrestyébe, ahol ministránsokat öltöztetett egy középkorú férfi, fehér ingeket és piros szoknyát adott rájuk, meghúzta a derekukon, látszólag ideges volt, a gyerekek pedig helytelenkedtek, egyiknek a kobakjára húzott egy nádpálcával. Három Benedek-rendi szerzetes jött be mögöttem, – Laudetur – mormogták, – Laudetur – feleltem, bár talán az in aeternum lett volna a helyes, de ezt most nem tudtam felmérni. Egy alacsony, köpcös barát lépett mellém egy oldalhelyiségből: – Jávor úr, ön jött Aquincumból? – kérdezte, és értetlen tekintetemet látva csak annyit mondott: – Kövessen! – Átvágtunk a sekrestyén, ahol papok öltöztek drága arany miseruhákba, jobbról is, meg balról is, és beléptünk a templomba.

Az oltáron és körülötte gyertyák tízesével, körben székek és padok, melyeken egy hely sem volt. Ahogy szembeálltam a templomtérrel, láthattam, hogy tömve van emberekkel, egy tízfillérnyi hely sincs, ember ember hátán, de ehhez mérten mégis csönd volt, a várakozás csöndje. Köpcös barátom átvágott velem az oltár előtt, éppen, hogy térdet hajtottam, és keresztet vetettem, ő baloldalt odahajolt egy finom, kék selyemruhába öltözött ifjúhoz, mondott neki valamit. Az ifjú felállt, felém fordult, meghajolt, és a helyére mutatott, majd eltávozott. Leültem.

Jókor érkeztem. Pár percen belül bevonult az énekkar, megálltak a másik oldalon, és kisvártatva betöltötte a templomot az ének. S miközben énekeltek, bevonultak a ministránsok, nagy számban, majd a klerikusok egyre többen és többen (hihetetlen, gondoltam, ennyien el sem férnek a sekrestyében), s mikor már Domonkos, a püspök és Anasztáz apát is belépett, s megállt az oltárnál, hirtelen jobbról két pap kíséretében belépett egy ifjú.

– Éljen és vivát – tört fel a templomban a kiáltás. Túlharsogott mindent, egyre erősebb és erősebb lett, az ének leállt, a férfiak kezükben tartott botjaikkal verték a padozatot, az asszonyok csengőket ráztak, és mindenki éljenzett. Pokoli hangzavar támadt, úgy éreztem, ha tovább folytatják, leszakad az amúgy sem túl biztonságosra épített templom födémzete. De nem hagyták abba.

A fiatal férfi mosolygott. Nem nevetett, de mosolygott. Nem is a szájával, de a szemével. Tiszta szemei voltak, homloka fölött egyenesre vágott haja, két oldalt vállára hullva, keskeny bajusza, szakáll nélkül. Piros csizmában, arannyal átszőtt fehér mentében, fényes övvel, zöld nadrágban, vállán földig érő palást. Nem volt több 25–30 évesnél.

Az ifjú fegyvereit és palástját levetette, két klerikus társaságában az oltárlépcsőig ment, majd leborult, két karját keresztet alkotva kitárta. Erre jobbról és balról a püspökök és a presbiterek is ugyanígy leborultak, míg az énekkar egy rövid litániát énekelt: – Hogy ezt a szolgádat királlyá választani méltóztassál, kérünk Téged! Hogy őt megáldani és felmagasztalni méltóztassál, kérünk Téged! Hogy őt az uralom csúcsára helyezni méltóztassál, kérünk Téged!

Ekkor a püspökök felkeltek, felemelve az ifjút Domonkos érsek megkérdezte:

– Akarod-e a szent hitet, melyet hívő férfiak adtak át neked, megtartani és igaz módon megőrizni?

– Akarom – felelte az ifjú.

– Akarsz-e a szent egyháznak és az egyház papjainak védője és oltalmazója lenni?

– Akarok – felelte.

– Akarod-e Isten által átengedett országot atyáid igazsága szerint kormányozni és védelmezni?

– Akarom, és amennyiben Isten segedelmével és minden hívő vigasztalására érdemes leszek rá, úgy megígérem mindezek hű betartását.

Ekkor az érsek a nép felé fordult és kérdezte:

– Akarjátok ennek a fejedelemnek és vezérnek alávetni magatokat, az ő országát erősíteni, igaz hittel megszilárdítani, és parancsolatainak engedelmeskedni?

– Úgy legyen, Ámen – kiáltották mindenhonnan, mint buzgárokból, egyre többen és többen, elölről hátrafelé hömpölyögve. Egyre terjedt a hang, és végül egyöntetűen kiabált mindenki, zengett a templom, szóltak a kolompok, verték a botokat.

Az érsek rövid imát mondott, majd szent olajjal megkente az ifjú fejét, mellét, vállát és mindkét karját, miközben mondta:

– Királlyá kenlek téged a szent olajjal, az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.

Mire a sokaság: – Ámen.

– Béke veled – mondta az érsek, a tömeg válaszolt:

– És a te lelkeddel! – Majd az érsek olajjal kente meg az ifjú kezét, aki átvette a kardot tőle, miközben Domonkos azt mondta neki:

– Vedd át e kardot! Isten szent egyházát és híveit oltalmazd és védelmezd, nem kevésbé a hamis hitűeket, a keresztény név ellenségeit átkozd meg és pusztítsd el, az özvegyeket és árvákat kegyesen segítsd és védelmezd meg, a leromboltat építsd fel, a felépítettet őrizd meg, az igazságtalanságot torold meg!

A kard felövezése után az ifjú átvette a palástot, a karpántokat és a gyűrűt, a jogart és a bírói pálcát, miközben az érsek ezt mondta:

– Vedd át az erény és az igazságosság vesszejét, hogy tudd simogatni a jámborokat és megfélemlíteni a gonoszokat, tudj a tévelygőknek utat mutatni, az elesetteknek kezet nyújtani, alázd meg a gőgösöket és emeld fel a gyengéket, s nyissa meg neked az ajtót Jézus Krisztus, a mi Urunk, aki magáról ezt mondta. „Én vagyok az ajtó, aki rajtam megy be, üdvözül.”

Ekkor mindenki felállt, és az érsekhez lépett két pap, párnán hozva az egyszerű abroncs koronát, amit Domonkos felemelt, és így szólt:

– Fogadd az ország koronáját, amelyet ugyan a püspökök méltatlan keze helyez a fejedre, Te a külvilágiakban, mint Isten ügyének igaz előmozdítója és Krisztus egyházának minden ártalom elleni bátor védője vég nélkül uralkodj a megváltó és üdvözítő Jézus Krisztussal, akinek hited szerint nevét és képét viseled, s aki az Atyaistennel egységben, mint Isten él és uralkodik. Áldjon meg Téged az Úr!

Az ifjú felállt, és az érsek az oltárral szemben elhelyezett, aranyozott kárpittal beszőtt trónhoz vezette, miközben a kórus a responsoriumot énekelte, majd a trónusra ültette, és így szólt:

– Ebben a királyi trónusban erősítsen meg Jézus Krisztus, hogy az örök királyságban uralkodhass Vele, aki a királyok királya és az uralkodók ura, aki az Atyaistennel és a Szentlélekkel él és uralkodik, mindörökké Ámen.

Az érsek két oldalról megcsókolta, a sereglet felállt, és Te deumot énekelt, majd ennek végeztével megkezdődött a mise. S amíg eddig minden ismeretlen volt, mióta kiszálltam a kocsiból, most minden ismerőssé lett. A confiteor ismert szövege, a glória éneke hazahoztak oda, ahonnan indultam. Itthon vagyok, a krisztusi vallás átölelt, már nem éreztem magam idegennek. Ezer év elrepült, együtt mormoltam, hogy: – Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa. A liturgia otthon-melege átjárt, megérkeztem.

A szertartás végeztével a király átsétált a templomon, a szétnyíló tömegben, éljenzők sorfala között, miközben mögötte két főúr pénzt dobált a nép közé. Irtózatossá vált a hangerő, a papok kivonultak az oltár mögött, s már-már egyedül maradtam, amikor mellém lépett egy öreg magyar, hosszú, ősz bajusszal, mellét verő ősz szakállal.

– Nagy jó uram, jöjjön velem – mondta lehajolva –, átmegyünk a palotába!

Hideg volt a templomban is, de a Duna felől cudar szél fújt. Csak pár lépés volt a palota kapuja, de örültem, hogy mellényt vettem. Öreg kísérőm előtt minden kapu kinyílt, és átvágtunk egy udvaron, majd befordultunk jobbra, a Duna felé egy kisebb lépcsőn felfelé, majd egy kisebb lépcsőn lefelé lépkedve, egy nagyobb terembe jutottunk, ahol mindenfelé nemes urak és hölgyek álltak, egymással beszélgetve… Mindegyikük úgy nézett rám, mintha sosem látott volna még ilyet, de a kísérőm nem állt meg, amíg a Dunára néző hatalmas csarnokterembe nem értünk.

A termet, amely legalább ötven méter hosszú és tizenöt méter széles volt, kétoldalt hosszú asztalok, mind megterítve, mellettük már ott ültek az urak és hölgyeik. Képtelen voltam megszámolni, hányan vannak, de lehettek bizton kétszáznál is többen. Szolgák serege mozgott le-fel. Mi nem törődve senkivel felfelé haladtunk, és elértünk egészen odáig, ahol az asztalok vége keresztbe fordult. Mindössze tíz helyre terítettek, de nem ült még ott senki. Kísérőm az asztal jobbról harmadik helyére mutatott. Alighogy kihúztam a széket, harsonaszót hallottam, mindenki felállt, és bevonult a király a kíséretével. Leültünk, és a szolgák megkezdték az ételek felhordását.

Először kappant hoztak törött lével, majd borjúhúst éles lével, lemoniával, volt benne gyömbér, sáfrány is, egy-egy szelet citrom, majd bárányhús jött zöld sásával, ami zöld búzát jelentett összetörve tormalevéllel, fokhagymával, petrezselyem is volt benne, bors, sáfrány és fahéj is kicsinykét, borral felfőzve, de méz is, hogy édes is legyen, meg erős is. Nagyon finom volt. Ezután csukát hoztak káposztalevében, majd disznóhúst fekete lével, mely nem másként készült, mint a disznó csülkét fekete kenyérrel vegyes borban megfőzték, majd ha megabárolódott, a levet átszűrték, tettek hozzá hagymát, borsot, szegfűszeget és mézet is, majd összeforralták. Felséges volt.

Kezdtem elnehezülni. Mindezeket a tudományokat jobboldali asztalszomszédomtól tudtam meg, aki szakállas, de fiatalos úr volt, egymaga ült mellettem, és hallhatóan nagyon értett a szakácsművészethez, minden fogást szakszerűen elmagyarázott.

Őzcímer jött sütve, pompás tálalásban, s alighogy elvitték, már asztalon volt egy lúd, megfőzve borsóval, káposztával. Kis szünet után jókora fogas érkezett, kékre főzve, s hozzá ecetes torma, amit külön mozsárban tört meg az asztalnál egy szolga, s úgy tette a tányérra. Alig végeztünk, mikor egy nagy darab marha fartőt hoztak párologva, petrezselyemmel főzték, én még visszakértem az előző tormát, mert pompás volt. Majd megjelent ugyanez a tehénhús párolt vörös káposztával is, amit kihagytam, de jól tettem, mert csíkhal érkezett saját vérében főzve. Hány, de hány esztendeje szeretnék már csíkhalat enni – gondoltam, s a kissé savanykás apró halakat szopogattam, miközben édes és száraz borokat hordtak körbe, amelyek könnyűek voltak és jóízűek.

– Itt termettek Neszmély vidékén – mondta a szomszédom, akivel nem koccintottunk, csak felemeltük, és az asztalhoz ütöttük a poharunkat, ahányszor ittunk egy kortyot.

A terem közepén zenekar ült, egyik hangszer sem volt ismerős, leginkább egy lant alakú pengetős volt felismerhető, de a hangzás meglehetősen kellemes és a lakomához illő. A teremben erős zaj volt, mert mindenki egyszerre beszélt, sőt, a szemközt lévő asztaloktól egymásnak átkiabáltak. Volt egy szakállas, magas, vékony úr, ahány mondást odavetett, hatalmas kacagás követte. A hölgyek kebel alatt behúzott ruhákban pompáztak, amely erősen kiemelte mellük szépségét.

Most jöttek a sültek, egyszerre érkezett a kappan és a marha, mindkettő töltve, erősen fűszerezve, de már csak csipegettem. Jól tettem, mert ezután hozták csak a vadakat. Legelébb fogolymadarat triczenettel, amelyről a szomszédomtól megtudtam, hogy három font nádmézből, három lat fahéjból, két lat gyömbérből, galagonyával, egy lat szerecsendióvirágból, kardamom magból és egész borsból készül, mellyel a madarat beszórják, kis rózsavízzel meglocsolják, kevés édes borban faszénen megsütik. Még soha ilyen jót nem ettem.

Nem lehetett abbahagyni. Nyúlsüldő volt a következő, egészben töltve. Kemény tojást összetörve, kövér szalonnával, petrezselyemmel, sáfránnyal, borssal, nyers tojással összekeverve, fehér kenyérrel sűrítve megtöltötték a nyulat, majd megspékelve, nyárson megsütötték, végül kissé megborsozták. Arra már szólni se tudtam, amikor a végén páva érkezett sásával, azt már csak néztem üveges szemekkel.

A legvégén édes tésztákat hoztak nagyon édes fehérborral. Kétszer főtt fánkot, mandolapogátsát, szilvát mandolával és fügével. Szent Iván napján szedett zölddiót mézben és még Isten tudja mi mindent, én már csak arra vártam, hogy egy jó szivarra rágyújthassak.

– Szabad itt szivarozni? – kérdeztem a szomszédomat, aki úgy nézett rám, mint, aki nem érti, mit kérdezek. Elővettem krokodilbőr tárcámat, s feléje kínáltam. Pislogott, mint az üregi nyúl, eddigi magabiztossága elszállt, nem tudta mitévő legyen. – Hát persze – gondoltam, egyet kivettem, gyufát húztam elő a zakómból, s rágyújtottam. Ha valaha, hát most jól esett, bár ezzel egyre inkább a figyelem középpontjába kerültem. Elébb a közelben ülők, majd a távolabbiak is elhallgattak, és felém fordították arcukat. Ilyet még egyikük sem látott. A zenekar még játszott, bár egyre lankadtabban, a szolgák hirtelen felgyorsulva eltávoztak, a szomszédom felállt, és kiment.

A koronázási ebéd véget ért, egy idős szolga állt meg, és a vállam mellett a fülemhez hajolt.

– A király úr a szomszéd teremben várja uraságodat!

Egy pillanatig azon töprengtem, hová nyomjam el a szivaromat, majd az utolsó zölddió mellé helyeztem, felálltam, és követtem a szolgát.

István a Dunára néző ablakmélyedés egyik oldalán ült, egy karszékben, és amikor beléptem, felállt.

– Üljön le, kérem! – mondta, és az ablak másik oldalán elhelyezett hasonló alkalmatosságra mutatott.

– Mi újság az ezredvégen? – kérdezte. – Mit csinálnak a magyarok ezer év múlva?

Jó lett volna, ha nálam van a szivar, ilyenkor jó a kézben. Kinéztem az ablakon, reggel óta kisütött a nap, felszállt a köd. A Duna semmit nem változott, csak a párkányi híd romjai hiányoztak, meg Párkány, amelynek a helyén néhány ház állt csak a Duna-parton. A királyra néztem. István nem olyan volt, mint a történelemkönyvekben. Nem ősz szakállú, bölcs öregúr, amivé a következő negyven évben lesz majd. Fiatal volt, harsogóan fiatal, még nem volt harminc.

Néztem, és magamra gondoltam, a magam húszas éveire, amikor még előttem állt a világ. Még minden lehettem volna, s most egy befutott pálya, egy hosszútávfutó ötezernél, magam mögött tizenkét kör és még előttem ugyanannyi. Ugyan, dehogy ugyanannyi, még jó, ha a fele, de a pálya kijelölve, körbe-körbe gátak, vizes árkok, újra meg újra. Minden előre kimérve, kicentizve. Már egy kihúzott tikett, de itt van ez a fiatalember, aki még minden lehet. Ő még mindent megtehet, ha akarja az egész magyar történelmet más pályára állíthatja.

„Egy ezredévnyi szenvedés kér éltet vagy halált.” Itt kezdődik az ezredévnyi szenvedés. Mit tud erről ez a fiatal király? Mit tud arról, amiről én már mindent tudok. A még meg sem született gyermekéről, meg a vadkanról. Mit tud ő a magyar történelem újra meg újra felbukkanó vadkanjairól? Mit tud a tatárokról, akik ezt a csodálatos országot a föld színével teszik egyenlővé? Mit tud Szulejmánról, Zrínyi kirohanásáról, mit a janicsárokká vedlett magyarokról. Mit tud a Jedikuláról, mit a felrobbantandó, még meg sem épült várainkról, mit tud Világosról.

Nem tud Aradról, s arról sem tud semmit, hogy Versailles-ban lesz egy Trianon nevezetű palota, s ettől ott túl az ablakon, a Duna bal partja már nem lesz a mienk. Nem tud semmit Szálasiról, semmit Rákosiról, s nem tud ’56-ról sem, nem tud a kis Mansfeldről, nem tud semmit az ezredévről.

S ha már a valóság kiismerhetetlen szeszélyéből itt vagyok ezer évvel korábban, a koronázásakor, nem kellene megmondanom, hogy másként csináld?! Másként, hogy ne így legyen! Másként, hogy az ezeréves pechszéria ne lépjen életbe! Másként, de mit? Mit másként? Koppány már halott, fertályai a négy vár kapuján elszáradtak, Vajkból István lett, Domonkos felkente a királyt, a kocka el van vetve. Beléptünk Európába, s a nyugati világhoz tartozunk, Bizánc felé az utak lezárva, a nép letelepedett, minden tíz falu már építi a templomot, az ispánok beszedik az adót, aki lop, annak rövidesen leütik a karját, ez a krisztustalan nép keresztény lesz, a sámánok még egyszer rövid időre visszatérnek, Gellértet levetik a hegyről, de a még nem süket Vászoly fiai keresztény királyokká válnak. Jönnek majd a nápolyiak, Jagellók, Habsburgok, minden előre predestináltatott.

Nem a kereszttel van a baj, a kereszt tartott meg minket, ha nem lenne, nem ezer, de száz évünk se lenne itt a Kárpátok alatt. Krisztus megtart minket, mint ahogy megvagyunk ma is, az ezredév utolsó hetében, de nem tagadható, ez nem a mi ezer évünk volt. S most, amikor kezdődik, mit tehetne másként ez az ifjú király. Mitől nem lenne ez a mi tíz évszázadunk az, ami lett. Tehetek-e ebben én itt az ablak mellett, miközben a szivaromat a másik teremben hagytam, valamit? Hol rontottuk el, vagy nem is rontottuk el, ennek így kellett történnie?

„Aki dudás akar lenni, pokolra kell annak menni?” Hát mi mentünk, s most tudunk végre dudálni? Most, amikor már nincs pokol, s hónunk alatt az új duda. Tudunk rajta szép dalt fújni? Megjártuk tíz évszázad poklát, s most ímhol a duda, de hol a dallam?

Ezredév áll a király és népe előtt, és én, az ezredvégi látogató mit javasolhatok e tejfölös képű, egykor naggyá levő királynak? Mit tegyen másképp? Mit ne tegyen? Ha 33 évet számolok egy emberöltőnek, akkor innen 2000-ből visszanézve 1000-ig van két szülőm, négy nagyszülőm, nyolc dédszülőm, tizenhat ükszülőm, s így tovább ezer évig, csak egyenes ági rokonom 2 milliárd személy. Belőlük lettem én, s bennem testesül meg mindegyikük génje, agresszivitása, szeretete, jósága és gonoszsága. Ezerévnyi akarat, túlélés 1,1 milliárdszor egyesült petesejt és sperma, hogy én meglegyek s mindannyian ugyanennyi őssel, mai magyarok.

„A múltat be kell vallani”. Kétmilliárd szülőm néz rám az esztergomi várhegyről, magyarok, besenyők, kunok, avarok, tótok és frankok, svábok és zsidók, görögök és taljánok, dalmátok és poroszok, lengyelek és spanyolok s persze törökök, tatárok, leigázó oroszok. Itt kavarog e sok nép és nemzet bennem és bennünk, de mégis magyarok vagyunk.

Mint a Duna, melybe, Isten a tudója, hány folyó és patak ömlik bele, de Duna marad majd háromezer kilométeren át. S még Passaunál is, ahol az Inn jön bele jobbról, az Inn, mely Passaunál szélesebb, mint a Duna, de a Duna ezután is Dunaként folyik tova. Ahogy mi is, annyi befolyás, leigázás, megtöretés és szerencsétlenség után magyarok maradtunk, bár már alig maradt bennünk magyar vér. De a kohó, a nagy olvasztó itt működött először a Kárpátok alatt, a Duna-tájon.

S ezt látja meg ez a fiatal gyerek, aki azt hagyja majd meg fiának, hogy fogadja be az idegeneket, mert veszélyes az egynyelvű ország. Mert a janicsárnak hurcolt ük-ük-ükapám itthagyott gyermeke átadta a magyarságát az ő gyermekének, s így megmaradtunk. Mert száz meg száz nép fia nem ülhet vissza ezer évvel korábbra, királya ablakmélyedésébe, mert nincs már meg a népe, de mi megvagyunk.

Dicsőség-e a megmaradás? Ha egy nép túlél ezer évet, az nem olyan nagy dolog. Vannak több ezeréves népek, minden nyáron egyiküknél nyaralok, igaz olyanok, mint a hagyma, a java részük a föld alatt van, de megvannak. Mi számít sikernek? (S egyáltalán kell-e sikerrel mérni mindent, lehet-e egy nép mérőónját a sikerre állítani?) Mitől tisztelünk egy népet? Mit tett a magyar ezer év során?

Az első ötszáz évben Európa meghatározó és vezető nagyhatalma lett. Magyarország gazdag volt szellemiekben, kultúrában, ételben, italban. Királyaink megbecsültek voltak Európában, Magyarország tisztelt nagyhatalom volt. Ha akkor ismerték volna e szót, így hívták volna. Kihevertünk egy fél Európát eltipró tatár hordát, felépítettük és működtettük az országot, befogadtuk a jövevényeket.

Nem hogy alábbvalók, de elsők voltunk Európa más népei között. Majd mellünket a töröknek vetve megvédtük Európát? Hagyjuk e nagy szavakat, ha a házadat akarja elmosni az ár, és gátat fektetsz, nem a várost véded, hanem a saját házad. Hogy ezzel a város is megmenekül, az jó. Az sem rossz, ha a házad összeomlik, de a város mégis megmenekül.

Ez történt. Összeomlott az ország, volt benne része a széthúzásnak, a tehetetlenségnek? Volt, de ha nincs, akkor is ez lett volna? Ki tudja ezt megfelelni? Mit mondjak e királyi gyermeknek a kérdésére? S Rákóczi? Muszáj volt Szatmári béke s mindig ezek a Szatmáriak! S kellett a debreceni trónfosztás? Nem ott úszott el Trianon, már akkor? Mert, hogy onnan már csak kényszerpályán mozogtunk? S ma a legtöbb utca Kossuthról van elnevezve? Igaz ez és jogos? S még mindig, amikor már lecseréltük a Kun Béla utcatáblákat, kell nekünk az a sok Károlyi Mihály utca?

Hol hibáztunk? A magyar széthúzás? A „két ember három pártot alakít”? Az urbánus–népies ellentét, mily szép eufémia! Az összefogás hiánya vagy annak csak gyufalángnyi tartama? ’56 tizenkét varázslatos napja? Vagy ha lett volna Mátyás királynak törvényes fia? Mindig csak az a félreizélés?

Hogy nézzek e fiú szemébe? Ez szent lesz 83 év múlva, s most velem szemben ül, s kék szemét rám veti:

– Mi újság az ezredvégen? – kérdezi. – Ön erős – felelhetném – de nincs folytatója, ha Ön lehunyja a szemét, oda az istváni mű. Orseolo Péterrel nem lehet, Aba Sámuellel sem. Ezt már ismerjük az utolsó tíz évből, itt is voltak Orseolok és Abák, ezek nem Istvánok. S majd Ön után is visszajönnek a régi rend gyermekei, a Vászoly-fiak, akiknek szülőjét Ön megsüketítteti, s lám mégis újra ők kerülnek az Ön székébe, igaz, a kereszténységet nem bánthatták.

’56 dicsfénye is ép maradt, de ennek az volt az ára, hogy Horn Gyula koszorúzott Nagy Imre sírjánál. Endre, Béla és Salamon nem hozta vissza a sámánokat, sőt, Vászoly unokája fogja önt szentté avatni, annak a Vászolynak az unokája, akinek fülébe Ön forró ólmot öntet, hogy soha ne lehessen király. Nincs mit tenni, uram, nem mindig úgy alakulnak a dolgok, ahogy akarjuk.

– Mi újság az ezredvégen? – kérdezte újra a király, s térdemre tette a kezét –, ha nem válaszol, elmondom a ma éjjeli álmom. Azt álmodtam ma éjjel, hajnal felé, hogy az ágyam mellé lép egy ember. Ősz szakállal, bajusszal, s két ilyen üveg volt az orrán, mint magának, ilyen selyem nyakravalója is volt, mint önnek, s ugyanazt tette, mint ön. Leült az ágyam mellé, és elővett egy olyan barna rudat, mint ön az ebéd után, majd hihetetlen módon tüzet csiholt egy pillanat alatt, és meggyújtva a rudat, erős füstöt eresztett ki a rúdból és az orrából, szakasztott úgy, mint ön. Furcsán keresztbe tette egyik lábát a másikon, még életemben nem láttam olyan furcsa lábbelit, mint ami rajta volt, s a bal csuklóján egy kerek szerkezet volt, melyre sűrűn ránézett, s azt mondta: – Én ezer évvel öregebb vagyok, mint te, holnap 1000. december 25-e, téged holnap királlyá koronáznak, s megkezdődik az az ezer év, amelynek utolsó hetéből jöttem. Ezer évvel vagyok idősebb, te még nem tudod, mi lesz ezer év alatt az országgal, én tudom, mert megtanultam és átéltem.

– Lesztek még magyarok? – kérdeztem tőle. – Itt vagyok – felelte, s neki is kék volt a szeme.

– Legyek a királyotok? – kérdeztem. Kifújta a füstöt, hosszan elnézett, és nem felelt. Felkeltem, és megfogtam a kezét, és újra kérdeztem:

– Legyek a királyotok? – Hosszan hallgatott, majd azt mondta:

– Ingyom, bingyom táliber. S eltűnt. Szakasztott úgy nézett ki, mint maga, ezért kértem, jöjjön be, beszéljünk egy kicsit, ha maga az, s tényleg az ezredvégről jött, mondja el, mit tegyek? Mi legyen ezzel a néppel? Mi legyen ezzel az országgal? Mit jelent ez a három szó?

Felálltam, maghajoltam, és önkéntelenül kezet nyújtottam. A király elfogadta, és megragadtam a kezét, a jobbot. Erős szorítása volt, a szemembe nézett, és még egyszer kérdezte:

– Ön volt? Mit tegyek?

– Tutáliber máliber – feleltem, s balkezemmel megragadtam a vállát –, az erdőbe.

Meghajoltam, és távoztam.

A szivaromat a zölddióval együtt már elvitték, a teremnyi közönség szétoszlott, egy-két szolga szedte össze az edényeket. Amerre bejöttünk, kimentem, senki nem törődött velem, megkerestem a kocsimat, öt óra volt, már sötét. Gyújtottam, és rákanyarodtam a visegrádi útra.

S mikor megláttam a Visegrád táblát, Örkény egypercese jutott az eszembe, a Nézzünk bizakodva a jövőbe!

„Körülbelül száztíz–száztizenöt év múlva, egy szép nyári napon, soron kívül megkondítják majd az ország összes harangját. Sokan rá se hederítenek, pedig az a csengés-bongás nagy változások hírnöke lesz! Addigra Visegrádon újjáépül az egykori királyi palota, sosem látott pompával, óriási termekkel, függőkertekkel. Az avatási ünnepségen – azt jelzi majd a harangkongás – néhány aggastyánnak könnybe lábad a szeme. Valóban az lesz a perc, az a nagy és régen esedékes perc, amikor véget ér az ezeréves pechszéria.”

Megállítottam a kocsit a Salamon torony alatti parkolóban, a Duna partján. Kiszálltam. Ragyogó tiszta idő volt, lesétáltam a vízhez. A Dunában fürödtek a csillagok. Felnéztem a várra, amely sötét volt, majd fel az égre. Megkerestem délre a Skorpiót, ott, ahol a nyakánál elágazik, van egy fényes csillag. Ő a Skorpió deltája, Dzuba a neve. Még harminc éve, amikor egy kicsit csillagászattal is foglalkoztam, kinéztem magamnak. Majdnem pontosan 1000 fényévnyire van tőlünk. Nem untatlak a részletekkel, sem a fénysebességgel, sem a csillag távolságával. Ő az egyetlen tőlünk látható csillag, amely ezer fényévnyire van, vagyis éppen ezer év kell a fénynek, hogy hozzánk elérjen. Ami fényt tehát most látok, az éppen ezer éve lökődött ki a gázgomolyagból, s most ért ide.

Leültem egy kőre a kopár Duna-parton, és néztem a csillagot. Az a fény, amit most látok, az akkor villant, amikor Istvánt megkoronázták, amikor ez az egész ezer év elkezdődött. A fény, amely a szemembe süt, ezer évig utazott. Amikor a csillag fényét látom, Istvánt látom és 1000. december 25-ét. A fény a múltból jön, de a fény most a jelen.

Csönd volt, karácsonyeste. Rád gondoltam, a barátokra, magunkra, magyarokra.

(2000)