MILLY JOHNSON

Fehér Esküvő

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Milly Johnson: White Wedding

Fordította

H. PRIKLER RENÁTA

Ajánlom ezt a könyvet a Shawlands Általános Iskola csodálatos tantestületének Barnsley-ban, különösen Dave Lucasnak, Fiona Taylornak, Lisa Hepworthnek, Louise Barradellnek, Alison Asquithnak, Joanne Prigmore-nak, Sue Clarknak, Linda Adamnek, Wendy Lindsay-nek, Jane Williamsnek, Jean Thickettnek és Jill Brookling igazgatónőnek, akikre mindig mosolyogva és szeretettel fognak majd emlékezni az emberek. Ők azok, akik csodálatosan boldog évekkel és temérdek emlékkel ajándékoztak meg minket és gyermekeinket. Életre szóló barátságok kötődtek a gondjaikra bízott épület falai között, és egyikük sem sajnálta gyermekeinktől a mosolyt. Nem is kívánhattunk volna csodálatosabb iskolát.

Köszönjük.

Prológus

– Helló! – mondta Max McBride, amint megpillantotta a csilingelő boltajtón belibbenő, immáron ismerősnek tűnő alakot. – Örülök, hogy újra látom.

– Most már biztos, hogy üldöz engem – válaszolta az apró termetű, tüskés hajú Bel, miközben gyorsan becsukta az ajtót a februári hideg előtt. – Vagy az is lehet, hogy én üldözöm magát.

A két nő egymásra mosolygott. Eddig ötször látogattak el a Fehér Esküvő menyasszonyiruha-szalonba, és a később érkező minden alkalommal ott találta a másikat. Csupán a véletlen műve lehetett, hogy a harmadik, azonos pályán mozgó hölgyemény ezúttal hiányzott – egy ezüstszőke hajú, világos bőrű nő, akivel Max, ebben biztos volt, egy iskolába járt. Arra a lányra emlékeztette, akit a többiek „Szellemnek” csúfoltak szokatlanul sápadt bőrszíne miatt.

– És? Mit keres? – kérdezte Bel.

– Csak nézelődöm – felelte Max. – Kicsi esküvőnk lesz, semmi fodor. Ugyanakkor nem bírom megállni, hogy meg ne csodáljam ezeket a szépséges ruhákat. – Igazság szerint a vőlegénye, Stuart volt az, aki kerülni akarta a cécót. Azt mondta, egy esküvőnek két emberről kellene szólnia, valamint a fogadalomról, amit egymásnak tesznek. Bár Max rábólintott erre, gondolatban automatikusan kezdte összeállítani a listát a legfontosabb kellékekről: ruhákról, tortákról, fátyolról, virágokról…

– Hát maga? – kérdezett vissza Max. – Mit szeretne?

– Őszintén? Fogalmam sincs. – Bel elmosolyodott. – Erre jártam, és gondoltam, benézek, hátha megakad valamin a szemem.

– Nagy esküvőt terveznek?

– Jelenleg száz vendégnél tartunk – válaszolta Bel. – Ötvennel indultunk, de a végén szerintem kétszázan is lesznek.

Minél több a vendég, annál vidámabb egy esküvő, gondolta megdobbanó szívvel. Alig várta már az esküvője napját, és annak örült volna a legjobban, ha az egész világ hallja, amint kimondja Richardnak az „Igen”-t. Richard „másik fele” akart lenni, mégpedig mielőbb. Majd szétvetette az öröm, ha arra gondolt, hogy nemsokára Mrs. Belinda Bishop lesz a neve.

– Boldogulnak, vagy esetleg segíthetek valamiben? – lépett oda hozzájuk a tulajdonos. Magas, elegáns hölgy volt, csupa báj, csupa kellem. A személyiségéből sugárzó nyugalom a béke és boldogság varázslatos szigetévé változtatta a boltot, ahol könnyen bele lehetett feledkezni a nézelődésbe. A bal melle fölé erősített kitűző szerint Freyának hívták. Nem volt már fiatal. Bár nem igazán illett hozzá a modern környezet, szerves része volt annak a törékeny nőiességnek, ami az egész boltot átitatta.

– Ami engem illet, csak nézelődöm – válaszolta Bel. – Már megint.

– Én is – tette hozzá Max apró sóhaj kíséretében. A fél készletet fel tudta volna vásárolni, ha szabad kezet adnak neki. Így azonban csak kínozta magát, amikor tiarákat és fejdíszeket próbált, hiszen tudta, hogy az esküt, ami élete végéig hozzáköti ahhoz a férfihoz, aki már tizenhét éve a partnere volt, egy roppant praktikus bézs színű kétrészesben fogja elmondani a házasságkötő teremben. Csakhogy közben, teljesen véletlenül felfedezte ezt a boltot, és azóta, ha erre járt, nem tudott ellenállni a kísértésnek – egyszerűen be kellett jönnie. Tündérhercegnőnek érezte magát, ahogy fel-alá sétált a hosszú, keskeny helyiségben, ami esküvői kellékekkel volt telis-tele. A gyerekszobáját juttatta eszébe a játék ékszerekkel, valamint a koronákkal és fodros ruhácskákkal teli dobozokat. Ha akkoriban valaki megkérdezte tőle, mi szeretne lenni, ha felnő, azonnal rávágta, hogy „királykisasszony”.

Bel éppen felkapott egy pár selyemcipellőt, amikor újabb csilingelés közepette kinyílt az ajtó, és besétált rajta egy nő. Hosszú, ezüstszőke haja és sötét ibolyakék szeme volt.

– Csípjenek meg! – kacagott fel Bel. – Épp az imént emlegettük.

– És lám, itt vagyok – válaszolta kuncogva a világos bőrű nő. – Mintha csak összebeszéltünk volna.

– Valahogy úgy. Mi lenne, ha vásárlás után beülnénk egy kávéra a szemközti cukrászdába? – kérdezte Max mosolyogva.

Belinda esküvője

1. fejezet

Három hónappal később

– Ó, ISTENEM, ezt nézd meg!

– Igen… Látom.

– Vagy ezt! Ezt nézd!

Ha még egyszer azt mondja, hogy „ezt nézd meg”, megölöm.

– Nézd! NÉZD már, az istenért!

– Most már tényleg elég! – Bel felkapott egy kispárnát, és Max felé dobta, aki olyan szélesre nyitotta a száját, hogy akár le is nyelhette volna a felé tartó tárgyat, ha az oda repül, ahová szánják.

De Maxet annyira lenyűgözte a televízió képernyőjén feltűnő cigány lagzi látványa, hogy észre sem vette a vállába csapódó párnát. Sohasem látott még ehhez hasonlót. A menyasszony és a huszonöt koszorúslány hatalmas krinolinjai, a Hamupipőke-hintó, a háznál is nagyobb torta… Csupa hihetetlen, mesébe illő dolog, amitől valami mocorogni kezdett benne. Eszébe jutott gyermekkori álma arról, hogy mi lesz, ha felnő, és szinte látta maga előtt a fodros, suhogó selyembe öltözött királylányt a szikrázó tiarával a fején. – És ezt is nézd meg!

– A változatosság kedvéért nem mondanál valami mást is? – kérdezte Bel bosszankodást színlelve.

Violet hol kuncogva, hol sóhajtozva figyelte az eseményeket.

– Tudod, Max, még csak pár hete ismerlek, de sosem hittem volna, hogy egyszer ennyire kifogysz a szóból.

Max azonban még mindig nem figyelt rájuk. Elbűvölten bámulta, ahogy Hamupipőke-hintójából előbuggyant a felhőnyi hófehér uszály, aminek nem akart vége lenni soha. A narrátor szerint több mint egymérföldnyi anyag volt csak az alsószoknyákban.

– Tölthetek, Lady V? – kérdezte Bel, Violet felé billentve a palack nyakát.

– Nem kellene többet innom – tiltakozott erőtlenül Violet, ám máris nyújtotta a poharát. – De ha annyira ragaszkodsz hozzá…

– Igen, ragaszkodom. Végül is, ez a hivatalos lánybúcsúm. Hacsak a csütörtöki, sorscsapással is felérő családi összejövetelt nem számítom.

Bel ragadozóra emlékeztető mosollyal vette számba, hogy kik lesznek ott a vacsorán. Az apja, és persze Richard, aztán az unokatestvére és egyben leendő koszorúslánya, Shaden, meg az agyonbotoxozott arcú mostohanénikéje, Vanoushka a férjével, a nyálas Martinnal, aki húsos ujjaival előszeretettel markolászta az útjába kerülő női fenekeket. És ott lesz Faye is, természetesen, a mostohaanyja, aki gondoskodni fog arról, hogy minden a lehető legsimábban menjen. Ha másban nem is, a háziasszonyi képességeiben Bel százszázalékosan megbízhatott.

– Nem gondoltam, hogy beéred egy ilyen silány lánybúcsúval – jegyezte meg Max, aki most, hogy reklám ment éppen, képes volt elvonni a figyelmét a képernyőről. – Azt hittem, hogy egy klubban ünnepelsz majd a barátnőiddel. – És nem a lakásodban, egy fazék chilis bab mellett két olyan nővel, akiket alig ismersz, tette hozzá gondolatban.

Bel megvonta a vállát. Valójában nem voltak barátnői. Igazán jó egy sem. Valahogy kikoptak mellőle az évek során. Sara hozzáment egy német fickóhoz, Frankfurtba költözött, és azóta egymás után szülte a gyerekeket. Már az ötödiknél tartott. Vagy a hatodiknál. És bár gyerekkorukban, egészen az érettségiig elválaszthatatlanok voltak, már karácsonyi lapot sem írtak egymásnak. Bel a lelke mélyén tudta, hogy mi állt közéjük. Az, hogy ő képtelen volt teherbe esni, míg Sara gyakorlatilag „potyogtatta” a kölyköket. Amy Londonba ment, és pillanatok alatt beépült egy fura alternatív közösségbe, Shaden pedig… Nos, bár unokatestvérek voltak, felnőttkorukra eléggé eltávolodtak egymástól. És akkor még finoman fogalmazott.

– Nem volt kedvem elmenni itthonról. Inkább egy csendes estére vágytam, némi borral, egy jó kis társasággal, hogy legyen kivel koccintanom – dünnyögte Bel, és egyetlen hörpintéssel kiürítette félig telt borospoharát. Max és Violet sokatmondó pillantást váltott. Ugyanarra gondoltak: ez az esküvőjével alig törődő Bel nagyon különbözik attól a lelkes Beltől, akit a Fehér Esküvő szalonban megismertek. Az a menyasszony a fellegekben járt, örökké mosolygott, és sokkal gyakrabban emlegette „Richardot”, mint most, az esküvőjük előtt.

– Jól vagy? – kérdezte óvatosan Violet, aki már a kezdetekben észrevette, hogy Bel nehezen viseli, ha belelátnak a lapjaiba.

– Igen, teljesen jól vagyok – válaszolta Bel, és nyomatékként még bólintott is egyet.

– Talán sokat szexeltél az utóbbi napokban – jegyezte meg Max. Arra gondolt, ez megmagyarázná a sötét karikákat újdonsült barátnője szeme alatt.

– Eltaláltad – vágta rá Bel, és újratöltötte a poharát.

– Az jó. Mármint az, hogy ennek ellenére jól érzed magad. És nem vagy teljesen kifacsarva – fűzte tovább a szót Violet. Pedig ki lehetne, gondolta, hiszen Bel teljesen egyedül szervezte meg az esküvőjét. Olyan lehet az energiaszintje, mint egy kimúlófélben lévő lajhárnak.

Bel elmosolyodott az aggódó megjegyzések hallatán. Viszonylag rövid ismeretségük alatt nagyon megkedvelte a két nőt. Ennek ellenére – vagy éppen ezért – most már nagyon bánta, hogy az ösztöneire hallgatva meghívta őket az esküvőjére. Persze hiába – ezen most már nem lehetett segíteni. Különben is, fontosabb volt, hogy megőrizze a tisztánlátását, és bármilyen nehéz is, képes legyen elhallgattatni a szívét.

– Azt hittem, ma este megismerhetjük a koszorúslányodat – mondta Max. Kicsit furcsának találta, hogy egy ennyire fontos szereplő nincs jelen a lánybúcsún.

– Itt lenne, de sajnos megfázott, és nem akarta továbbadni a bacijait – hazudta Bel gördülékenyen.

– Szegény – sajnálkozott őszintén Violet.

– Az. És milyen figyelmes – folytatta bólogatva Bel. A drága Shaden. Elég volt gondolatban kimondani az unokatestvére nevét, máris megingott az önbizalma.

– Remélem, jövő szombatra megcsináltatod azokat a rémes körmöket – biccentett Max Bel keze felé.

Bel, hogy eltakarja a körmeit, begörbítette az ujjait. Némelyik lüktetett, annyira lerágta már a körmöt.

– Hogy áll az új fagylaltozód, Violet? – kérdezte Bel, csak hogy elterelje magáról a figyelmet, vagy mielőtt valami olyasmit mondana, amit később megbán. Violet ugyanis kibérelt egy kis helyiséget, majdnem szemben a Fehér Esküvővel.

– Ó, remekül – felelte ragyogó mosollyal Violet. – Alig várom, hogy megnyithassam. Csak azt sajnálom, hogy nagyi már nem tudja vállalni a munkát. Olyan jól érezte magát a régi helyen.

Violet már korábban mesélt nekik imádott nagyanyjáról, aki kezdődő Alzheimer-kórban szenvedett. Nan Violet özvegy anyjával, Suzannel élt, akit, bár a menye volt, a lányaként szeretett. – Anya minap a hűtőben találta meg a papucsát.

Violet nevetve mondta mindezt, hangjából mégis kiérzett a szomorúság. A nemrég még fürge és fitt nagyi napról napra törékenyebbé vált – nemcsak fizikailag, hanem szellemileg is.

– Ó, Istenem! – mondta Bel együtt érzőn.

– Mikor lesz az ünnepélyes megnyitó? – kérdezte Max. – Imádom a fagyit.

– Ami azt illeti, az alapozás és a festés már elkészült – gurgulázta boldogan Violet –, így betettem egy hirdetést a múlt heti Chronicle-ba, hátha találok egy művészt, aki festene néhány freskót a falaimra. Egy már jelentkezett is, holnap délután találkozom vele. Ha minden jól alakul, úgy számolom, hogy augusztus elejére leszek nyitásra kész.

– Ki lesz ott veled a boltban, ha a nagyanyád már nem tud segíteni? – motyogta Bel egy maroknyi tortillachipsszel a szájában.

– Talán Glyn? – kérdezte Max. – Vagy rossz ötlet?

– Nagyon rossz! – vágta rá Violet. – Őszintén! Ti szeretnétek, ha Stuart vagy Richard egész nap ott lihegne a nyakatokban, és még az éjszakát is velük kellene töltenetek?

Bel fontolóra vette a kérdést, és majdnem felnevetett. Valamikor, réges-régen, talán örült volna egy ilyen helyzetnek, de most nem tudta volna elképzelni sem.

Nem mintha egyelőre túl sokat tudtak volna egymás vőlegényeiről, csupán azt, ami az eddigi beszélgetéseikből kiderült. Ezek alapján Richard egy szívdöglesztő és sikeres banki vezető volt, és három éve volt jelen Bel életében. Stuart egy helyi beszállítócég aprócikkrészlegén volt raktárvezető, és tizenhat éves koruk óta csapta a szelet Maxnek. A legkevesebbet Glynről lehetett tudni. A jelek szerint még másfél éve sem volt együtt Violettel, és a rövid idő nagy részét betegszabadságon töltötte – úgy sejtették, egy idegösszeomlás következményeként –, és sem Bel, sem Max nem érezte volna igazságosnak, hogy faggatózni kezdjenek, bármennyire is szerettek volna részletekhez jutni vele kapcsolatban.

– Még egy kis bort, Max? – kérdezte Bel.

– Naná! – felelte Max, és már nyújtotta is a poharát. – Tulajdonképpen bármennyit ihatok, úgyis taxival kell hazamennem. Lehet, hogy az édesanyád esküvői ruháját fogja viselni majd a lányod is? Hát ez mesés lenne, nem? Három generáció ugyanabban a menyasszonyi ruhában!

Bel már jóval korábban elárulta nekik a Fehér Esküvőben, hogy nincs szüksége menyasszonyi öltözékre, mivel az édesanyja egykori ruhájában járul majd az oltár elé. Ennek azért volt különösen nagy jelentősége, mert az anyja az ő születése után fellépő szövődménybe halt bele.

– Nekem nem lehet gyerekem – közölte olyan semleges hangon, amilyet csak képes volt kierőltetni magából, mert nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni Maxet. – Vacak méhem van. Nem akarlak unalmas részletekkel traktálni benneteket, de tudom, hogy sohasem eshetek teherbe. – Látta, hogy a két másik nő arca elborul. – Semmi baj, én már megbékéltem vele. Egy gyerekkori operáció miatt alakult így, azóta tudom. Ironikus módon a mostohaanyámnak is hasonló baja van. Ő sem tud teherbe esni. Nekem sem lehet gyerekem, meg az anyámnak sem. Vicces, nem igaz?

– Ó, Istenem, annyira sajnálom – mondta Max. Ő maga sohasem akart gyereket, pedig az egészséges méhe lehetővé tette volna, hogy teherbe essen. Micsoda pazarlás! Hirtelen bűntudata támadt.

– Ugyan, Max, honnan tudhattad volna? Egyébként, hogy gyereke legyen valakinek, szerintem privilégium, és nem jog – válaszolta Bel szelíden. – A hozzám hasonló emberek számára még mindig ott van az adoptálás lehetősége, szóval ne aggódjatok. Vannak dolgok, amiken nem lehet segíteni. – Elmosolyodott, és ettől valahogy erősebbnek látszott, mint amilyennek érezte magát. Mindig ezt tette, ha a téma szóba került. Sok gyakorlás kellett hozzá, de mostanra művészi szinten tudta leplezni a valódi érzéseit.

– Nézd csak, vége a reklámnak! – intett Bel a tévé felé, egyrészt hogy elterelje Max figyelmét, másrészt mert valóban elkezdődött a cigány lakodalomról szóló műsor harmadik része.

– Hogy lehet pisilni egy ekkora szoknyában? – kérdezte Bel, akit lenyűgözött a képernyőn felvillanó, klasszikus jelenet: az örömanya és három koszorúslány a szék támlája mögé emelték a hatalmas ruhát, hogy a menyasszony elfoglalhassa a helyét. A koszorúslányok melle szinte kibuggyant a skarlátvörös fűzött felső méretes dekoltázsából. Bel elképzelte, hogy mutatna ez a vörös árnyalat az aranyszőke hajú Shadenen. Rögtön a figyelem középpontjába emelte volna, ehhez kétség sem férhetett. Oda, ahol a megérdemelt helye volt.

– Nézzétek a menyasszony haját! – üvöltötte Max. – Magasabb a parókája, mint az Empire State Building. Én is ilyet akarok! – De Maxnek nemcsak a parókára fájt a foga, hanem a ruhára is, meg a tortára, meg a virágokra, egyszóval – mindenre. Apró rezgések futottak végig a testén, és az emlékezete pókhálói mögül előbukkantak gyermekkori emlékei arról a hercegnő menyasszonyról, aki mindig is lenni akart.

– Akkor szólj Stuartnak, hogy vegyen egy defibrillátort, mert szüksége lesz rá, ha bézs kosztüm helyett egy ilyen szerelésben lépsz elé – javasolta kuncogva Violet.

– Ugyan, a férfiakat nem nehéz meggyőzni – vélekedett Bel. – Elég leszopni őket, és mindenről megfeledkeznek. Még arról is, amit nem sokkal korábban váltig állítottak. – Nevetett, de Violet észrevette, hogy keserűen cseng a hangja.

Max a borát kortyolgatta, és közben arra gondolt, hogy hét hét múlva, ezen a napon utoljára fekszik le szingliként. Így nem igazán volt ideje arra, hogy változtasson a tervein. A gondolat elrémisztette, ugyanakkor izgalommal töltötte el. Max akkor érezte magát a legjobban, ha le kellett győznie egy nagy kihívást.

– Violet, még mindig úgy gondolod, hogy elmész holnap a Fehér Esküvőbe? – kérdezte Bel.

– Aha.

– Elkísérlek, ha nem bánod.

– Persze hogy nem!

– Engem se hagyjatok ki! – mondta Max. – A bézs kosztüm ezennel lekerült a napirendről.

– Fél tízkor érted jövök, rendben? – fordult Violet Belhez. – Aztán felvesszük Maxet.

– Ne beszélj bolondokat! – ellenkezett Max. – Az túl nagy kerülő lenne.

Violet azonban ragaszkodott az elképzeléséhez.

– Á, dehogy! És ha az is, kit érdekel? Szívesen autózom arrafelé.

– Nekem sincs jobb elfoglaltságom – tette hozzá Bel.

– Hát akkor jó – adta be Max a derekát. – Most azonban… mivel ez a hivatalos leánybúcsúd, Bel, bármilyen pocsék is, ideje tósztot mondanunk.

– Igen, igen! Feltétlenül! – lelkendezett Violet. – Ürítsük poharunkat a mi kedves új barátnőnkre, Belre!

– Belre! Kívánom, hogy sose felejtsd el az esküvőd napját.

Bel megemelte a poharát, és a másik két nőéhez koccintotta. – Azt hiszem, bátran kijelenthetem, hogy így lesz – válaszolta szirupos mosollyal.

– Mi a pitymallat van ezen az örömanyán? – kiáltott fel nevetve Violet, amikor megpillantotta a képernyőn a termetes asszonyságot, akinek a bugyiját is alig takarta el a banánsárga, fehér pettyes ruha. Az asszony barnítóval befújt bőre olyan színű volt, mint egy tíkfa kredenc. – Gondolod, hogy az anyádnak tetszene egy ilyen szerelés, Max, ha összejönne ez a cigány esküvő?

– Csak semmi „ha”! – közölte Max. Ugyanis Max, ha kigondolt valamit, véghez is vitte – és nem aprózta el. Nevéhez méltóan maximalista módon fogott hozzá a részletek kidolgozásához, és ilyenkor, bármibe kezdett is, semmi sem állhatott többé az útjába.

Felsóhajtott, és álmatagon visszacsusszant a cigány menyasszonyok mesés világába. Ezen az estén Stuart minden terve semmivé foszlott, mert Max úgy döntött, hogy bizony nem kicsi, sallangmentes, anyakönyvvezető előtt megkötött esküvő lesz. A szekrényében, a szertartásra szánt egyszerű kosztüm helyén már pompás menyasszonyi ruha lógott, olyan, amilyet nem látott a világ. Lelki szemei előtt többvégnyi tüll is lebbent, és varázslatos fények kísérték lépteit, amikor elindult az oltár felé. Egy hatalmas tortán cukormáz fénylett, és a virágkompozíciók mellett eltörpült még a Kew Garden is. Látta magát barnítóval egyenletesen befújt bőrrel, persze azért nem napcsókolta kávé-, hanem napcsókolta mahagónibarnán, amint egy hófehér lovak vontatta hintóból integet a járókelőknek.

Bel a fényképész előtt pózoló cigány menyasszonyt figyelte, majd a habos ruhát és a kocsideréknyi csokrot, amit alig tudott befogni a speciális objektív. Bármilyen őrületnek tűnt is, az esküvő igazi volt, igazi menyasszonnyal, aki igazán szerelmes volt a vőlegénybe.

Ami Violetet illeti, nagyokat nyelve figyelte a Margaret nevű ifjú ara arcán átsuhanó érzelmeket, különösen akkor, amikor megcsókolták egymást a szélfútta hajú, jóképű Josephfel. Úgy tűnt, odáig vannak egymásért, ami rendjén valónak is látszott, miután megfogadták, hogy mostantól egymás mellett lesznek jóban-rosszban. Mindig. A házasság ugyanis örökre szólt. Míg a halál el nem választ. De lehet, hogy folytatódott még a túlvilágon is. Hideg borzongást váltott ki belőle a kósza gondolat.