K. Bromberg

SZÜKSÉG

Szükség-trilógia I.

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

K. Bromberg: Driven

Fordította

SÁNTA ORSOLYA

B-nek, B-nek & C-nek

Mindig kövessétek az álmaitokat!

Az út sosem lesz könnyű, és talán évekig csak kergetitek álmaitokat.

Mindig lesznek akadályok, amelyeket le kell győznötök, és lesznek kritikák is, amelyeket figyelmen kívül kell hagynotok.

Lesznek pillanatok, amikor kételkedtek, és elbizonytalanodtok majd.

Végül el fogjátok érni az álmaitokat.

Amikor végre célba értek, mindegy is, hány évesek vagytok, és hogy merre sodort benneteket az élet, tartsatok ki erősen, élvezzétek a beteljesedés pillanatát, és soha ne engedjétek el azt!

Soha!

1. fejezet

Nagyot sóhajtok a csendben, és hálát adok annak, hogy alkalmam van magam mögött hagyni – még ha csak egy pillanatra is – a fárasztó, jelentéktelen beszélgetéseket az ajtó másik oldalán. Az emberek, akik ezeket a társalgásokat folytatják, az én vendégeim ugyan, de ez nem jelenti azt, hogy kedvelnem kellene őket, vagy akár csak kényelmesen kellene éreznem magamat közöttük. Szerencsére Dane volt olyan kedves, és megengedte, hogy ezt a kis munkát elvégezzem helyette, így felszabadulhattam kicsit a kötelezettség alól.

Magas sarkúm kopogása az egyetlen, amely szétszórt gondolataimat kíséri, miközben az öreg színházépület üres, színfalak mögötti folyosóin baktatok. Ezt a színházat béreltem ki ma estére. Gyorsan elérem a régi öltözőszobát, ahol magamhoz veszem a listát, amelyet Dane ottfelejtett a parti előtti kapkodásban, amikor azon igyekeztünk, hogy minél gyorsabban fel lehessen takarítani. Ahogy elindulok visszafelé, még végiggondolom, mi minden kell a ma esti, várva várt randiárveréshez. Az agyam hátsó része szüntelenül lüktet, azt súgja, elfelejtek valamit. Reflexszerűen a csípőmhöz nyúlok, ahol általában a telefonom és a mindig jól összeállított ellenőrzőlistám nyugszik, de kezem most a rézszínű, organza selyem koktélruhámat markolja.

– A fenébe! – mormolom az orrom alatt, miközben megállok egy pillanatra, és megpróbálom kitalálni, mi is az, amit elfelejtettem. A falnak dőlök. Ruhám fodros berakása annyira szűk, hogy nehezemre esik hosszú, mély lélegzetet venni. Hiába néz ki lélegzetelállítóan, fel kellett volna tüntetni ezen a vacak rongyon, hogy: lélegzetvétel csak mértékkel.

Gondolkozz, Rylee, gondolkozz! A falnak dőlök, csöppet sem elegánsan toporgok ide-oda, hogy csillapítsam a fájó lüktetést a tízcentis sarkú cipőbe préselt lábujjaimban.

Hát persze! Az árverési táblák! Az árverési táblákra van szükségem! Szélesen elmosolyodom, hogy az agyam még képes emlékezni, figyelembe véve, hogy mostanában mennyire túlterhelt voltam a ma esti esemény koordinálása miatt. Megkönnyebbülve ellököm magam a faltól, és teszek vagy tíz lépést.

Ekkor hallom meg őket.

Flörtölő női kacaj lebeg a levegőben, amit egy férfi mély hangú nyögése követ. Azonnal megborzongok, megdöbbenek, hogy milyen vakmerő a parti néhány résztvevője. Aztán egy cipzár hangját hallom, és egy ismerős női hang lélekszakadva „igen”-t sikolt a tőlem alig félméternyire lévő sötét helyiségben. Az árnyak felé pillantva kirajzolódik előttem egy szék alakja, rajta hanyagul hever egy szmoking, alatta pedig, a padlón, sebtében ledobva meglátok egy pár cipőt.

A világ összes pénzéért sem volnék hajlandó arra, hogy mások előtt ilyet csináljak! Gondolataimat azonban megszakítja, ahogy a férfi felszisszen, majd kilélegezve a levegőt elkiáltja magát:

– Jesszus!

Összeszorítom a szememet, és dönteni próbálok. Nagy szükségem van az árverési táblákra, amelyek a szemközti folyosó tárolószekrényében vannak. Sajnos ahhoz a folyosóhoz át kell vágnom a kis szerelmi fészken. Nincs más választásom, el kell mennem értük. Néma, nevetséges imát rebegek, és abban reménykedem, hogy észrevétlenül át tudok suhanni.

Sietek, kipirult arcomat előre szegezve le sem veszem a pillantásomat a szemben lévő falról, és lábujjhegyen lépdelve, hogy cipőm kopogása ne hallatszódjon, megindulok a keményfa padlón. A legkevésbé sem szeretném felhívni magamra a figyelmet, és szembetalálkozni valakivel, akit ismerek. Halk, megkönnyebbült sóhajjal nyugtázom, hogy így, pipiskedve hangtalanul haladok.

Megpróbálnám a hang alapján azonosítani a nőt, de odaérek a tárolóhoz. Ügyetlenül bajlódom a zárral, erősen megrántom, mire az ajtó végre feltárul, és felkapcsolom a villanyt. Az árverési táblák a távolabbi polcon vannak, belépek hát, de elfelejtem kitámasztani az ajtót. Megfogom a táska fülét, ekkor olyan erővel vágódik be mögöttem az ajtó, hogy az olcsó polcok csörömpölve remegnek bele. Döbbenten hátrafordulok, és megpróbálom kinyitni a bejáratot, de észreveszem, hogy az önműködő ajtó zsanérjánál a kar eltört.

Azonnal ledobom a táskát, csörögve-zörögve hullanak a betonra az árverési táblák. Amikor a karhoz nyúlok, az ugyan megfordul, de az ajtó egy millimétert sem moccan. Már-már páni félelem fog el, de megpróbálom elnyomni azzal, hogy minden erőmmel az ajtónak feszülök. Meg sem moccan.

– A fenébe! – mondom magamat átkozva. – A rohadt életbe!

Mély levegőt veszek, és zaklatottan kapkodom a fejemet. Még rengeteg dolgom van az árverés előtt. Na és persze nincs nálam a telefonom, amelyen felhívhatnám Dane-t, hogy szabadítson ki engem, vagy ilyesmi.

Amikor behunyom a szememet, elfog a félelem. Hosszú, mindent felemésztő ujjaival kúszik rajtam végig a klausztrofóbia, hogy aztán torkomat elérve megragadjon.

Összeszorítson, csavarjon, kínozzon. Fojtogasson.

A kis helyiség falai mintha egyre közelebb csúsznának egymáshoz, és szinte bezáródnak felettem. Körbevesznek. Megfojtanak. Alig kapok levegőt.

Szabálytalanul, zihálva kapkodom a levegőt, próbálom a torkomban felgyülemlett pánikot elfojtani. Nehéz, kapkodó lélegzetem visszhangzik a fülemben. Felfal. Felemészti minden erőmet, hogy elnyomjam a félelmetes emlékeket.

Újra nekiveselkedem az ajtónak, és a félelem legyőzi azt az aprócska gátat is, amivel próbáltam uralni a helyzetet. A valóságot. A hátamon patakokban folyik végig a verejték. A falak mintha bennem mozognának. Az egyetlen dolog, amire gondolni tudok, hogy kijussak innen. Megint az ajtónak támasztom magam, és kétségbeesetten kiabálok, reménykedve abban, hogy valaki, aki épp arra jár, talán meghallhat.

Hátamat a falnak vetem, behunyom a szememet, és próbálok egyenletesen lélegezni, de nem sikerül, szédülés fog el. Rosszul érzem magam, lecsúszom a fal mellett, és véletlenül lekapcsolom a villanyt. Koromsötétség vesz körül. Felkiáltok, remegő kezemmel rémülten keresem a kapcsolót. Megkönnyebbülten kapcsolom fel. Sikerült a szörnyeket visszazavarnom a rejtekhelyükre.

De amikor lenézek, a kezemet vér borítja. Pislogva próbálom elűzni ezt a tévképzetet, de nem sikerül. Máshol vagyok most. Más időben.

Körülöttem pusztító, fanyar bűz terjeng. Elkeseredés bűze. Halál bűze.

A férfi akadozó lélegzetét hallom a fülemben, kétségbeejtő. Levegő után kapkod. Haldoklik.

Érzem az erős, nyilalló fájdalmat, amely olyan mélyen kígyózik a lélekben, hogy már attól fél az ember, hogy sosem szabadul tőle, még halála után sem. Sikoltásom szabadít ki az emlékezésből, és annyira elvesztem már, hogy azt sem tudom, most a jelenben vagyok, vagy a múltban.

Szedd össze magad, Rylee! Kézfejemmel letörlöm a könnyeimet, és visszagondolok a tavalyi terápiára, ahol próbáltam megbirkózni a klausztrofóbiámmal. A szemközti falon egy pontra szegezem a tekintetemet, szabályozni igyekszem a lélegzetvételemet, és lassan számolni kezdek. Próbálom elnyomni a közeledő falakat, és eltolni magamtól az elviselhetetlen emlékeket.

Tízig számolok, sikerül kicsit lehiggadnom, de még mindig el vagyok keseredve. Tudom, hogy Dane hamarosan a keresésemre indul. Tudja, hová mentem, de a gondolat mégsem tudja csillapítani az egyre növekvő pánikot.

Végül megadom magam a belső kényszernek. Muszáj kijutnom innen. Az ujjaim hegyével az ajtóra támaszkodom, és nyomni kezdem. Hangosan kiabálok. Átkozódom. Könyörgök, hogy valaki hallja meg a kiáltozásomat, és segítsen. Hogy valaki mentsen meg megint.

Ebben a rémült állapotban a másodpercek olyan hosszúnak tűnnek, mint a percek, a percek pedig, mint az órák. Úgy tetszik, mintha már egy örökkévalóság óta be lennék zárva ebbe az egyre szűkülő lyukba. Úgy érzem magam, mint akit legyőztek. Még egyszer felkiáltok, és az alkaromat az ajtónak nyomom. A karomra támaszkodom, a fejemet ráfektetem, és könnyekben török ki. Zokogás rázza az egész testemet.

Akkor hirtelen úgy érzem, zuhanok.

Előrezuhanok, egy szilárd férfitest állja utamat. Erős testbe kapaszkodik a karom, lábam tántorogva hajlik meg mögöttem. A férfi ösztönösen felemeli a kezét, és megölel, elkap, megfog, és felfogja a rá nehezedő testem súlyát.

Felnézek, és összekócolt hajat látok, barnára sült bőrt, borosta árnyát… és aztán találkozik a pillantásunk. Mint egy villámcsapás, érezhető energia szabadul fel bennem, amikor találkozom őrző, átható, zöld íriszével. Meglepetés villan fel benne egy pillanatra, de a kíváncsiság és az erő, amely a nézéséből sugárzik, zavarba ejtő, annak ellenére, hogy testem azonnal reagált rá. Egyetlen pillantására is vágy és akarás áraszt el.

Hogyan lehetséges az, hogy egy férfi, akit még soha nem láttam, elfeledteti velem az imént érzett pánikot és a kétségbeesést?

Elkövetem azt a hibát, hogy a szeméről a szájára nézek. Telt, formás ajkát összeszorítja, míg behatóan tanulmányoz engem, aztán nagyon lassan ferde vigyor ül ki az arcára.

Mennyire kívánom azt az ajkat, akárhol és egyszerre mindenhol magamon. Mi a fenét képzelek? Ez az ember bizonyára észre sem vesz. Fényévnyi távolság van köztünk.

Felpillantok rá, arcán látom a szórakozott tekintetet, mintha tudná, épp mire gondolok. Érzem, ahogy elpirulok, és zavarba jövök a döntésképtelenségtől meg a fejemben cikázó pajzán gondolatoktól. Szorosabban kapaszkodom izmos bicepszébe, pillantásomat lesütöm, és próbálom visszanyerni a nyugalmamat. A lábamra állok, megbotlom, nemcsak az egyensúlyomat vesztem el, de az égig érő sarkú cipőkkel sincs sok tapasztalatom. Mikor mellkasom az ő kemény mellkasához dörzsölődik, lángra lobban minden idegvégződésem, és hátratántorodom. A vágy apró robbanásait érzem a hasamban.

– Ó, ööö… elnézést – mondom feltartott kézzel, bocsánatkérőn. A férfi most, hogy teljes valójában szemügyre tudom venni, még inkább lefegyverző. Tökéletlenül tökéletes, és ördögien szexi. Önelégült, arrogáns fellépésével bajt sugároz magából.

Felvonja szemöldökét, észreveszi, ahogy lassan méregetem.

– Semmi szükség bocsánatkérésre – feleli jól nevelten, de némi éllel a hangjában. Orgánuma a lázadás és a szex képeit kelti bennem. – Már megszoktam, hogy a nők a lábaim előtt hevernek.

Felkapom a fejemet, és csak remélem, hogy viccel, de ahogyan rám néz, abból semmi sem derül ki. A reakciómat figyeli, szemében szórakozott pillantás ül, és magabiztos mosolya még jobban szélesedik, határozott vonalú állkapcsán kis gödör képződik tőle.

Bár hátrébb léptem, még mindig közel vagyok hozzá. Túl közel ahhoz, hogy össze tudjam magamat kapni. Érzem a leheletét az arcomon. Érzem a szappan friss illatát, mely finom földszerű parfümmel keveredik.

– Köszi. Köszönöm – felelem levegő után kapkodva. Látom, ahogy megfeszül az izom az összeszorított állkapcsán, miközben engem figyel. Miért vagyok ideges és miért érzem úgy, mintha magyarázkodnom kéne. – Bevágódott mögöttem az ajtó. Beszorult. Pánikba estem…

– És jól van, Miss?…

Dadogva felelek, mert keze a tarkómra csúszik, közelebb húz magához, és megtart. Másik kezével végigsimítja meztelen karomat – felteszem, azért, hogy meggyőződjön arról, nem sérültem meg. A testem érzi, ahogy szikrázó ujjbegyei lángoló csíkot égetnek meztelen húsomba, agyam fokozottan érzékeli, hogy ajka csak suttogásnyi távolságra van az enyémtől. Ajkam szétnyílik, a lélegzetem megremeg, miközben a nyakamat simogatja, majd kézfejével és ujjperceivel végigsimítja az arcomat.

Arra sincs időm, hogy tudomásul vegyem a zavarodottságomat, amely a bennem cikázó vággyal vegyül, mert azt motyogja: „A fenébe is!”, és száját a számra tapasztja. A döbbenettől felsikoltok, ajkam még jobban szétnyílik, ahogy a szája elnyomja a hangomat, és a szétnyíló ajkamat nyelvével simogatja.

Kezemet a mellének nyomom, próbálok ellenállni a kéretlen csóknak ettől az idegentől. Próbálom azt tenni, amit az ész diktál, és próbálom tagadni azt, amit a testem akar. Nemet mondani arra, hogy tegyem félre a gátlásokat, és élvezzem a pillanatot vele.

Végül a józan ész nyeri meg a vágy és az óvatosság között támadt viszályt, és sikerül a férfit hátrébb tuszkolnom. Ajka elválik az ajkamtól, de még érezzük magunkon egymás leheletét. Vágytól megvadult tekintetét egyenesen rám szegezi. Nehezen tudom figyelmen kívül hagyni a bennem tomboló vágyat. Az agyamban hallatszó sikoly némán hal el az ajkamon, amikor megállapítom, hogy igenis akarom ezt a csókot. Érezni akarom azt, amitől eddig megfosztottak, amit megtagadtam magamtól. Vakmerően akarok viselkedni, akarom a csókot, azt a fajtát, amelyikről a könyvek írnak; a csókot, amelyben szerelem rejlik, és általa elvész az erény.

– Döntsd el, mi legyen, cukorfalat – parancsol. – Egy férfinak már önmagában is rengeteg önuralomra van szüksége.

A figyelmeztetése, az őrült gondolat, hogy egy egyszerű nő, mint én is képes arra, hogy elveszítse az önuralmát, megvadít engem, összezavarja a gondolataimat olyannyira, hogy a nyelvem hegyén már ott a tiltakozás, de az nem hagyja el a számat. Kihasználja a hallgatásomat, kéjes vigyor kerekedik a szája sarkában, majd tarkómat szorosabban fogva magához húz. Egyik lélegzetvételről a másikra már újra a számra tapasztja a száját. Tapogatva. Ízlelve. Követelve.

Hiábavaló minden tiltakozásom, csak pár pillanatig tart, aztán engedelmeskedem neki. Ösztönösen végigsimítok borostás állán a tarkójáig, majd gallérja felett göndörödő fürtjeibe fúrom az ujjaimat. Mélyet sóhajt, növelve ezzel a magabiztosságomat, és még jobban szétnyitom a számat, hogy többet tudjak belőle kóstolni. Nyelvünk összefonódik, és érzéki körtáncot jár. Lassú, csábító mozdulatsor ez, amelyet nyögések és sóhajok kísérnek.

Whisky-íze van. Kiállása lázadást sugároz. Teste lefegyverző, buja ütést mér rám. A szenvedélyes pillanatban is valami azt súgja, hogy egy rosszfiúval van dolgom, akitől ennek a jó kislánynak távol kéne tartania magát. Sietős érintései és hozzáértő mozdulatai elárulják, mi jöhet még. Az agyamban felvillanó képek – összegörnyedt hát, összeszorított lábujjak, és összegyűrt takaró – mind azt vetítik előre, hogy észveszejtő szexben lenne részem, amely minden kétséget kizáróan éppolyan uralkodó lenne, mint a csókja.

Annak ellenére, hogy engedelmeskedtem, tudom, hogy ez rossz. Hallom a józan eszemet, azt kiáltja: „állj!”. Azt kiáltja, hogy én nem csinálok ilyeneket. Hogy én nem vagyok olyan lány. Hogy minden csókkal elárulom Maxet.

De Istenem, hihetetlenül jó érzés! Minden racionális gondolatot eltemetek az egyre fokozódó, minden idegszálamban és lélegzetvételemben növekvő vággyal.

Ujjait végigfuttatja a tarkómon, másik keze a csípőmre simul, minden egyes érintése szikrákat gyújt bennem. Derekam alsó részén pihenteti kezét, és magához húz. Követel. Érzem meredező hímtagját, amely elektromos töltést küld az ágyékomba, és még jobban kívánom, még jobban akarom. Lábát a combom közé nyomja, gyönyörtől édes fájdalmat ébreszt a lábam között. Szorosabban húzódom oda hozzá, halkan nyögdécselve, mert még jobban kívánom őt.

Elmerülök benne, eszemben sincs tőle elhúzódni, azért sem, hogy levegőt vegyek, pedig arra mindennél jobban szükségem van.

Alsó ajkamba harap, kezével végigsimít az alfelemen, aztán megmarkolja. A gyönyör spirálként végigkúszik rajtam. Körmeim a tarkóját érik, miközben én is kinyilvánítom akaratomat.

– Az istenért, most azonnal akarlak – mondja rekedtes hangján, csókok közt, csak fokozva a fájdalmat a csípőm alatti izmokban. Hátamról a kezét előrehúzza, végig a bordáimon, míg a mellemhez nem ér. Halkan felnyögök, ahogy ujjai a ruhám könnyű anyagán át megdörzsölik megkeményedett mellbimbómat.

A testem készen áll, hogy beteljesítse a vágyát, mert én is nagyon kívánom ezt a férfit. Érezni akarom magamon a testének súlyát, meztelen bőrét a bőrömön, és ritmikusan mozgó hímtagját magamban.

Összegabalyodott testünk a folyosón lévő kis beugrónak ütközik. A falhoz nyom, testünk őrülten kapaszkodik, tapogatózik és ízleli egymást. Kezével a ruhám széléhez nyúl, szabad bejáratot találva a csipkés végű combfixemhez.

– Jesszus! – motyogja, míg iszonyú lassan végigsimít a combomon egészen a kis csipkeháromszögig, amely sokkal inkább tekinthető dekorációnak, mint bugyinak.

Mi? Ezek a szavak! Mint akit leforráztak, hátrahőkölök, és eltolom magamtól. Ugyanazok a szavak ezek, amiket az előbb hallottam a sötét kis helyiségből kiszivárogni. Mintha leöntöttek volna, úgy lohad le a vágy. Mi az ördög? És mi az ördögöt művelek én itt egyébként is: egy idegennel csókolózom?! Ami pedig ennél fontosabb, miért éppen ezzel foglalatoskodom, amikor az év egyik legfontosabb eseményén vagyok?

– Nem. Nem. Nem tehetem. – Hátrálva emelem remegő kezemet a megduzzadt ajkam elé. Rám pillant, a smaragdzöld szín haragoszölddé sötétül a vágytól. Mintha harag futna rajta végig.

– Ehhez már egy kicsit késő van, édesem. Úgy tűnik, már megtetted.

Gúnyos kijelentésétől elfog a düh. Van elég sütnivalóm ahhoz, hogy felismerjem, a ma esti hódításai között én vagyok a következő áldozat. Visszanézek rá, és az arcán ülő önelégült tekintettől legszívesebben válogatott szidalmakat zúdítanék a fejére.

– Ki a fenének képzeled magad, hogy így mersz megérinteni? Hogy ki akarsz használni? – ráköpök, és minden haragomat, amit sértettségemben érzek, rá akarom zúdítani. Fogalmam sincs, hogy magamra vagyok-e dühösebb, amiért hagytam magam, vagy pedig rá, amiért ebben a feldúlt állapotomban akart kihasználni. Vagy pedig attól érzem magam ilyen kellemetlenül, hogy az észveszejtő csókjának és gyakorlott ujjainak anélkül engedtem át magamat, hogy egyáltalán tudnám a nevét.

Fürkészve figyel, harag csillog elkerekedett szemében.

– Komolyan? – kérdezi oldalra vetett fejjel, kötekedve, kezével dörzsölve arcát önelégült mosoly kíséretében. Hallom, ahogy borostájához érinti a kezét.

– Hát így akarsz játszani? Hogy te ezek szerint nem vettél részt semmiben? Nem vetetted magad a karjaimba? – nevet fel gúnyosan.– Ne hitegesd a kis szemérmes lényedet, hogy nem élvezted! Hogy nem akarsz többet.

Közelebb lép, szeme mélyén szórakozottság és valami sötétebb kifürkészhetetlenség tüze lobog. Felemeli a kezét, és az állam vonalán végighúzza az ujját. A szemem sem rebben, de az érintéséből fakadó melegség a parázsló vágyat lángra lobbantja. Némán átkozom a testemet ezért az árulásért.

– Tisztázzunk valamit! – mondja morogva. – Amit nem kínálnak fel, azt nem veszem el! És mindketten tudjuk, szivi, hogy igenis felkínáltad – gúnyos mosollyal hozzáteszi. – Önként, akarva.

Elhúzom az államat az ujjperceitől, és azt kívánom, bárcsak én is olyan lennék, mint azok, akik mindig tudják, mikor mit kell mondani. De nem ilyen vagyok. Csak órákkal később jut eszembe, mit kellett volna felelnem, és akkor azt kívánom, bárcsak mondtam volna. Tudom, hogy megint ez lesz, hogy semmi nem jut eszembe, amivel rendreutasíthatnám ezt a túlzott önbizalmú férfit, akinek egyébként tökéletesen igaza van. Egy köteg túlstimulált ideggé változtatott, ami csak az érintéséért könyörgött.

– Ez a szegény, védtelen szarság biztosan bejön a csávódnál, aki úgy kezel téged, mint törékeny porcelánt a polcon, amelyre jó ránézni, ámbár alig használják – mondja vállat vonva –, de megmondom őszintén, édesem, ez rohadt unalmas.

– A mindenit! – hebegek. – Nem vagyok törékeny.

– Tényleg? – kérdi gúnyosan, míg megragadja az államat, hogy a szemébe nézzek. – Pedig úgy viselkedsz.

– Menj a francba! – mondom elhúzva államat a szorításából.

– Ó, te kis tüzes menyecske! – mondja idegesítő, arrogáns mosollyal. – Szeretem a heves vérmérsékletet, szivi! Ettől csak jobban akarlak.

Pöcs! Épp azon vagyok, hogy visszavágjak, hogy ő micsoda kelletlen férfiprosti, és hogy nagyon is jól tudom, az előbb még épp valaki mással „kötött ismeretséget” a folyosó végén, nem sokkal azelőtt, hogy nálam is próbálkozott. Ahogy nézem, nem hagy nyugodni a gondolat, hogy mennyire emlékeztet valakire, de elhessegetem. Csak egyszerűen ideges vagyok, és kész.

Már nyitnám a számat, amikor meghallom Dane hangját. Engem keres. Megkönnyebbülök, felé fordulok, és látom, amint ott áll a folyosón, és furcsán néz rám.

Mintha kissé összezavarta volna a zilált állapotom.

– Rylee? Nagyon kellenek azok a listák. Megtaláltad?

– Feltartottak – motyogom magam elé, és hátrapillantok a mögöttem álló Mr. Arrogánsra. – Jövök. Csak… várj meg, jó?

Dane bólint, én pedig a tároló nyitott ajtaja felé fordulok, és összeszedem a padlón szanaszét szóródott táblákat olyan méltóságteljesen, amennyire csak lehetséges, és visszatuszkolom őket a táskába. Kilépek a helyiségből, elkerülöm a tekintetét, és elindulok Dane felé. Halkan kifújom a levegőt, örülök, hogy végre ismerős terepen járok, de ekkor meghallom a hangját mögöttem.

– Ennek a beszélgetésnek még nincs vége, Rylee.

– Naná, hogy nincs, A.C.E.! – előrefordulok, és arra gondolok, mennyire illik rá ez a rövidítés.

Határozottan, egyenes háttal és emelt fővel vonulok végig a folyosón, próbálok úgy lépdelni, hogy büszkeségem sértetlen maradjon.

Hamar odaérek Dane-hez. Ő a legfőbb bizalmasom és munkahelyi barátom. Aggodalmas tekintet üli meg kisfiús arcát, amint belékarolok. Amikor a színfalak mögötti ajtót elérjük, végre kifújom a levegőt, pedig nem is vettem észre, hogy visszatartottam, és a falnak vetem a hátamat.

– Mi a fene történt veled, Rylee? Szörnyen festesz! – mondja alaposan végigmérve. – És van valami köze ehhez annak az Adonisznak ott, hátul?

Mindenhez az Adonisznak van köze – mondanám, de valamiért hallgatok róla.

– Ne nevess ki – mondom, óvatosan nézve rá. – A tároló ajtaja bevágódott, én pedig bent rekedtem.

Felkuncog, és a plafonra néz, hogy elnyomja a nevetést.

– Ez csak veled fordulhat elő!

Játékosan meglököm.

– Komolyan, nem vicces. Pánikba estem. Előjött a klausztrofóbiám. Kialudtak a fények, és eszembe jutott a baleset – aggodalom csillog a szemében, míg mesélem. – Teljesen kiborultam, és az a pasas hallotta, hogy kiabálok, és kiengedett. Ennyi

– Ennyi? – kérdezi felvont szemöldökkel, hitetlenkedve.

Bólintok.

– Igen. Egy pillanatra elvesztem. – Utálok hazudni neki, de most ez a legjobb, amit tehetek. Minél hajthatatlanabb maradok, annál hamarabb ejtjük a témát.

– Igazán kár, mert… a mindenségit, te, nem rossz pasi! – mondja, mire felnevetek, ő pedig sietve megölel.

– Frissítsd fel magadat! Fújd ki magad, aztán gyere, vegyülj el, ismerkedj! Fél órán belül kezdődik a randi-árverés!

***

Nézem magamat a tükörben. Dane-nek igaza van. Pocsékul nézek ki. Tönkretettem a frizurát, és a sminket, amit a lakótársam, Haddie segített megcsinálni. Egy papírtörlővel próbálom letakarítani a szétfolyt sminkem foltjait. A könnyektől a szemem sarka kipirosodott, az pedig nem kérdés, miért mosódott el a rúzsom, ami korábban tökéletesen fedte az ajkamat. Mogyoróbarna hajam kibújt a csatokból, a ruhám varrása borzalmasan elcsúszott. A fal másik oldalán hallom a basszus tompa ütemét. A háttérzene lágyan szól a több száz jelenlévőnek – mindannyian lehetséges licitálók. Mély levegőt veszek, és egy pillanatra a csapnak dőlök.

Már értem, miért kérdezte meg Dane, hogy mi történt valójában, és hogy volt-e ehhez köze Mr. Arrogánsnak. Nagyon kócos vagyok.

Megigazítom a ruhát, hogy a szív alakú kivágás középen legyen, és hogy a telt kebleim is a helyükre kerüljenek.

Végigsimítok a ruhám csípőrészén. A csatból kicsúszott hajtincseket megpróbálom a helyükre igazítani, de megállok. A fürtjeim visszanyerték természetes hullámosságukat, és úgy találom, tetszik a könnyű, finom hatás, ezért leengedem a hajamat. A táskámba nyúlok, amit Dane hozott nekem, és felfrissítem a sminkemet. Az eredendően sűrű pilláimat újra kifestem, és megjavítom az elmaszatolódott szemceruza vonalát. A szemem máris jobban mutat. Nem csodás, de jobb, mint volt. Csücsörítek a számmal, végighúzom a rúzst a teljes M vonalon, összeszorítom az ajkamat, és felitatom a felesleget.

Nem annyira jó, mintha Haddie csinálta volna, de megteszi. Készen állok, hogy csatlakozzam a rendezvényhez.

2. fejezet

A régi színházat megtöltő hírességek, társasági emberek és jótékonykodók körében igencsak népszerűek a drága ékszerek, dizájner ruhák, és szinte elmaradhatatlan a fontos személyek emlegetése. A ma estében teljesedik ki a tavalyi évem legtöbb erőfeszítése. Ezzel az eseménnyel próbálunk elég pénzt gyűjteni az új létesítményekhez.

Nem mellékesen pedig nagyon kívül kerülök a komfortzónámon.

Dane alig észrevehetően fordítja rám a tekintetét a terem túlsó végében. Nagyon jól tudja, hogy ezerszer szívesebben lennék most a Házban a srácokkal farmerban, lófarokba kötött hajjal. Röpke mosoly suhan át az arcomon, bólintok, és belekortyolok a pezsgőbe.

Még mindig rendezni próbálom a gondolataimat: szándékosan hagytam magam belesodródni az iménti eseményekbe a színfalak mögött, ráadásul nem én voltam az első, akire Mr. Arrogáns kivetette a hálóját. Nem értem a viselkedésemet, mert egyáltalán nem jellemző rám, ráadásul megbántottnak is érzem magam. Na persze mást nemigen lehet elvárni egy férfitól, aki csak egy rövidke hancúrra vágyik, mint hogy a már így is égig érő önbizalmát kívánja növelni.

– Megvagy, Rylee – szakítja félbe gondolataimat egy hang.

Megfordulok, és a főnököm áll előttem. Termetes, nagy formátumú férfi. Két méter magas, és hatalmasabb a szíve, mint bárkié, akivel valaha is találkoztam. Épp úgy néz ki, mint egy játék mackó.

– Teddy! – kiáltok fel örömmel, és belevetem magam az ölelő karjába. – Úgy tűnik, minden jól megy, igaz?

– Köszönhetően a kemény munkádnak. Értesüléseim szerint rendre érkeznek a csekkek – majd mosolyogva, szemöldökét mozgatva hozzáteszi –, ráadásul még azelőtt, hogy elkezdődne az árverés.

– Attól, hogy ez remek pénzgyűjtési módszer, még nem feltétlenül kell egyetértenem vele – vallom be vonakodva, miközben igyekszem nem olyannak tűnni, mint egy prűd kislány. Hónapok óta folyik a vita köztünk ebben a témában. Hiába a jótékony cél, egyszerűen nem tudom megérteni, hogy miért kínálják fel magukat a nők a legnagyobb összeget ajánlóknak. Nem tudom elhessegetni a gondolatot, hogy a licitálók többet is akarnak egy puszta randinál a tizenötezer dollárról induló árverésért cserébe.

– Egyáltalán nem olyan, mintha bordélyházat üzemeltetnénk – int le Teddy, és a vállam felett kitekintve észrevesz egy vendéget. – Ó, van itt valaki, akinek szeretnélek bemutatni. Szívén viseli ezt az ügyet, és nagyon kedves neki. Az egyik vezetőségi tagunk fia, aki… – abbahagyja a beszédet, amint a vendég közeledik – Donavan! Örülök, hogy látlak! – mondja lelkesen, kezet rázva a mögöttem álló férfival.

Készen állva az új ismeretségre megfordulok, és ekkor szembetalálkozom Mr. Arrogáns csodálkozó szemével.

A fenébe! Hogy lehet, hogy huszonhat éves létemre úgy érzem magam, mint egy pubertáskor előtti, zavarodott tinédzser? Hiába a másfél óra, amióta nem láttam, semmivel sem tompult a perzselő érzés, vagy a tiltott vágy, amit kivált belőlem. Száznyolcvan centis termetét tökéletesen szabott fekete szmoking teszi hangsúlyosabbá, csak úgy árad belőle a jólét. A ruha alatt bizonyára precízen kidolgozott felsőtest rejlik, ennek gondolatára akaratlanul is az ajkamba harapok. Még a mágneses vonzereje ellenére is dühös vagyok rá.

Ismét azon morfondírozok, hogy milyen ismerősnek tűnik, és mennyire hasonlít valakire, de a döbbenet, hogy megint egymásba botlunk, elűzi a fejemből a gondolatot.

Pimaszul, látszólagos vidámsággal rám mosolyog, és eszembe jut, milyen érzés volt, ahogy ajka az ajkamhoz, teste a testemhez simult.

Aztán arra gondolok: volt olyan arcátlan, hogy nem sokkal azelőtt, hogy levett a lábamról, egy másik nővel került közelebbi kapcsolatba.

Álmosolyt erőltetek az arcomra, és rápillantok Donavanre, amikor a mit sem sejtő Teddy bemutat minket egymásnak.

– Van itt valaki, akit szeretnék bemutatni. Ő a hajtóereje mindannak, amit most itt látsz – felém fordul, hátamra teszi a kezét –, Rylee Thomas, hadd mutassam be…

– Már találkoztunk – szakítom félbe színlelt kedvességgel a hangomban. – De azért köszönöm a bemutatást. – Teddyről Donavanre nézek, előrenyújtom a kezemet, mintha egy jövőbeli jótékonykodó lenne.

Teddy meglepetten veszi tudomásul a szokatlan viselkedésemet, aztán Mr. Arrogánsra figyel.

– Jól szórakozik?

– El sem hinné, mennyire – mondja jókedvűen, elengedve a már így is túl régóta kinyújtott kezemet. Alig tudom visszafogni magamat, hogy ne horkanjak fel gúnyosan. Már hogyne szórakozna jól! Arrogáns gazember. Talán fel kéne mennem a színpadra, és meg kéne kérdezni egy csapat nőt, hogy ki az, akivel még nem erkölcstelenkedett.

– Kóstolta már az ételeket? Rylee sikeresen meggyőzte az egyik legkiválóbb hollywoodi séfet, hogy ajánlja fel nekünk a szolgálatait – magyarázza Teddy, aki mindig igyekszik tökéletes házigazda lenni.

Donavan, szemében huncut csillogással rám néz.

– Amikor a színpad mögött ólálkodtam, sikerült megkóstolnom egy s mást. – Visszafojtott lélegzettel veszem tudomásul az utalását, míg ismét Teddyre tekint. – Nagyon szokatlan, de kitűnő csemege volt. Köszönöm – teszi hozzá suttogva.

Valaki Teddyt szólítja, aki kíváncsian rám néz, majd elnézést kér.

– Ha megbocsátasz, most indulnom kell. – Donavanhez fordulva folytatja: – Örülök, hogy ismét találkoztunk. Köszönöm, hogy eljött.

Mind a ketten bólintunk, Teddy pedig elmegy. Mogorva tekintettel sarkon fordulok. Szeretném kitörölni Donavant és az emlékét.

Ekkor viszont a keze sietve meztelen karom után kap, és olyan erővel húz magához, hogy a hátam a kemény testéhez simul. A lélegzetem is elakad. Körülnézek, örömmel nyugtázom, hogy úgy tűnik, körülöttünk mindenki annyira elmerült a beszélgetésbe, hogy nem vették észre, mi történt köztünk.

Donavan arca a vállamhoz simul, és a fülemhez hajol:

– Miért pufog így, Ms. Thomas? – a hangjának csípős hidegsége szinte fenyegetőn azt súgja, ezzel az emberrel nem érdemes kötekedni. – Csak nem azért, mert nem tudod levetkőzni a jól nevelt, entellektüel énedet, és képtelen vagy bevallani, hogy annak ellenére, amit a fejed gondol, a tested igenis többet akar a lázadásból, és át kívánja lépni a határaidat? – leereszkedő hangsúllyal a fülembe morog. – Vagy már annyira begyakoroltad a frigid viselkedést, hogy mindig megfosztod magad attól, amit szeretnél? Amire szükséged van? Amit érzel?

Elfog a düh, hasztalan próbálom magamat kiszabadítani az erős szorításából. Valóságos báránybőrbe bújt farkas. Ahogy egy másik pár elhalad mellettünk, és alaposan szemügyre vesz minket, megnyugszom. Úgy néznek ránk, mint akik azt találgatják, mi lehet köztünk. Donavan elengedi a karomat, megsimogat, mintha szeretetteljesen érne hozzám. Annak ellenére, hogy dühös vagyok rá – vagy talán épp ezért –, az érintésétől számtalan érzés szökik végig ujjai nyomán bennem, és libabőrös lesz a karom.

Megint arcomon érzem a leheletét.

– Nagyon izgató tudni, Rylee, hogy mennyire hat rád az érintésem. Mámorító – suttogja, és végigsimít meztelen vállamon. – Tudod jól, hogy ki szeretnéd deríteni, miért reagált a tested úgy, ahogyan tette. Azt gondolod, hogy nem láttam, hogyan vetkőztetsz a szemeddel, és hogy nem láttam, mennyire élvezted, hogy a száddal dugsz engem?

A hasamra teszi a kezét, szorosan magához húz, és érzem a derekamnál dudorodó izgalmának ékes bizonyítékát.

Haragszom rá, mégis bódító a tudat, hogy így tudok hatni erre a férfira. Persze biztos, hogy számtalan nő van a világon, akikre így reagál, és akik minden kétséget kizáróan boldogan vetik magukat a lába elé.

– Szerencséd van, hogy nem ráncigállak hátra abba a tároló helyiségbe, ahol megtaláltalak, és nem veszem el, amit felajánlottál. Miközben a nevemet kiabálod – finoman a fülembe harap, a fellobbanó vágytól felnyögnék, alig bírom visszatartani, de muszáj elfojtanom. – Szerencséd van, hogy nem baszlak meg, hogy végre kikerülj a rendszerből, és aztán továbbléphessek – fejezi be.

Soha nem beszéltek így velem, soha nem gondoltam, hogy bárkinek megengedem ezt, de a szavai, és a szigor, amellyel előadta a mondanivalóját a legnagyobb meglepetésemre felizgatott.

Dühös vagyok a testemre, amiért így reagált erre a nagyképű alakra. Nyilvánvalóan tudja, milyen hatással van a női testre, sajnos ebben a pillanatban éppen az enyémre.

Lassan odafordulok hozzá, és összevonom a szememet. Jéghideg hangon szólalok meg.

– Szemtelen vagy, igaz, Ace? Kétség sem fér hozzá, hogy a te működési elved nem más, mint megdugod a nőt, aztán lelécelsz.

Elkerekedett szemmel néz rám, vagy azért, amiért ennyire szabadon fogalmaztam, vagy azért, mert meglepte, hogy ilyen könnyen átlátok rajta. Állom a pillantását, de közben az egész testem remeg a dühtől.

– Hány nőt próbáltál már elcsábítani ma este? – undortól eltorzult arccal nézek rá, és bűntudat csillog a szemében. – Mi az? Nem tudtad, hogy véletlenül éppen én jártam arra, amikor az esti hódításoddal töltöttél néhány pajkos pillanatot a színpad mögötti kis zugban?

Tágra nyílt szemmel mered rám, és nagyon szórakoztat a tekintete.

– Ő is elrontotta a játékodat, Ace, és ott hagyott, amikor többre vágytál? Ott hagyott téged égő vággyal, hogy bebizonyítsd, milyen férfi vagy, ha nem bírtad őt kielégíteni? Ezért kellett hát egy rémült nőt kihasználni, aki bezáródott egy kamrába? De tényleg, hány nőnél vetetted már be a bugyuta csajozós szövegedet? Hány nőn próbáltad már otthagyni a jeledet?

– Féltékeny vagy, cukormókus? – néz rám felvont szemöldökkel, arrogáns vigyorral az arcán. – Még mindig befejezhetjük, amit elkezdtünk az imént, és ha akarod, még billogot is ejthetsz rajtam.

Finoman eltolom magamtól, de szeretném letörölni azt az önelégült mosolyt a képéről, és így ott hagyni rajta a jelemet.

– Bocsáss meg, de nem pazarolom az időmet hozzád hasonló nőgyűlölő barmokra. Menj, keress valaki mást.

– Vigyázz magadra, Rylee – figyelmeztet a csuklómat megragadva, veszélyes hangsúllyal a hangjában –, nem szeretem, ha sértegetnek.

Próbálom kiszabadítani a csuklómat, de a szorítás nem gyengül. Aki most lát minket, annak úgy tűnhet, szeretetteljesen pihentetem a kezemet a szívén. Nem látszik, hogy milyen erősen szorít.

– Akkor hallgass ide – csattanok fel megelégelve a játszmát és a hadakozó érzelmeimet. – Csakis azért akarsz engem, mert én vagyok az első nő, aki nemet mondott a férfias vonásaidra és a szexin hívogató testedre. Hozzá vagy szokva, hogy minden nő a lábad elé borul, a szóvicc nem véletlen, és most egy kihívással szembesülsz, valakivel, akit nem hat meg a sármod, és fogalmad sincs, mihez kezdj ezzel.

Vállat von ugyan, de ahogy elengedi a csuklómat, látom, hogy ideges.

– Ha tetszik valami, akkor a végére járok – jelenti ki.

A fejemet rázom, és a szemem forgatom.

– Ugyan már! Azt érzed, hogy nem kell bizonyítanod magadnak, hogy igenis meg tudod szerezni magadnak bármelyik nőt, aki az utadba kerül. Csorba esett a becsületeden. Megértem – mondom a karját lapogatva –, kár a gőzért, Ace, ezt a menetet én nyerem.

Felvonja a szemöldökét, és halvány mosoly suhan át az arcán. Összeszorított állában az izom megfeszül, ahogy hosszan méricskél.

– Tisztázzunk valamit! – mondja közelebb hajolva, alig pár centire az ajkamtól, miközben a szemében csillogó fény arra figyelmeztet, hogy túl messzire mentem. – Ha akarlak téged, akkor bármikor és bárhol megkaphatlak, és meg is foglak kapni, édesem.

A legkevésbé nőiesen felhorkantok. Megdöbbentő az önbizalma. Mindeközben igyekszem figyelmen kívül hagyni, hogy felizgat, amit mondott.

– A helyedben erre nem fogadnék – vetem oda, és már eloldalognék, de a keze megint erősen megragadja a karomat, magához húz, és közelről nézzük egymást. Látom, ahogy az álla alatti ereiben pulzál a vér. Ahogy mellkasa emelkedik és süllyed, érzem a kezemhez súrlódó mellényének anyagát. Lepillantok a karomat szorító csuklóra, és figyelmeztetőn nézek vissza rá, de nem enged. Fejét közelebb hajtja, lélegzete csiklandozza az arcomat. Felemelem a fejemet, nem tudom, hogy védekezésül, avagy csókért cserébe.

– Szerencséd van, Rylee. Nagy hazárdjátékos vagyok – mondja szinte suttogva. – Ami azt illeti, szeretem a kihívásokat – jelenik meg pajkos mosoly a szája sarkában. Elengedi a karomat, de ujjait rajtam pihenteti. Beleborzongok puha ujjbegyeinek érintésébe.

– Akkor fogadjunk! – mondja, majd abbahagyja a beszédet, bólint egy arra járó ismerősnek, és erről észbe kapok, hogy nem vagyunk egyedül a teremben.

– Nem tanított meg édesanyád arra, hogy amikor egy nő nemet mond, az tényleg azt jelenti, hogy nem, Ace? – kérdem lenézően.

Egyetértően bólint, arcán behízelgő mosoly.

– De azt is megtanította, hogy ha szeretnék valamit, akkor addig kell mennem utána, míg el nem érem.

Csodás. Akkor most lesz valaki, aki állandóan követ. Egy helyes, szexi, és nagyon idegesítő zaklató.

Előrenyúl, és egy laza, göndör tincsemmel játszadozik a nyakamnál. Próbálok úgy tenni, mintha semmi hatással nem lenne rám, holott szeretném behunyni a szememet, és elmerülni az érintésében. A mosolyából arra következtetek, hogy pontosan tudja, milyen hatással van rám.

– Ahogy tehát mondtam, Ryles, fogadjunk!

Elfog a düh az ajánlattól, vagy attól, ahogyan hat rám.

– Micsoda ostobaság…

– Fogadok, hogy az est végére – szakít félbe feltartott kézzel – ígéretet kapok egy randevúra!

Hangosan felnevetek, és hátralépek.

– Majd ha piros hó esik, Ace!

Hosszan belekortyol az italba, miközben fürkésző tekintettel méreget.

– Akkor meg mitől félsz? Hogy nem tudsz nekem ellenállni? – kérdezi vigyorogva. – Akkor menj bele. Mit veszíthetsz?

– Ha tehát randizunk, csorbult büszkeséged ismét a régi lesz – mondom vállat vonva. Nem akarok részt venni efféle dolgokban. – Nekem mi ebben a jó?

– Ha te nyernél…

– Mármint ha ellen tudok állni káprázatosan sármos lényednek – egészítem ki szarkasztikusan.

– Hadd fogalmazzam újra! Ha ellen tudsz állni káprázatosan sármos lényemnek egész estig, akkor adakozom – fejezi be kezét a levegőbe tárva, mintha mit sem számítana. – Legyen, mondjuk húszezer dollár, amit felajánlok a te ügyedre.

A szavam is eláll, zavartan nézek rá, ezúttal jogosan. Tudom, hogy képtelenség, hogy átadjam magam Donavan elragadó csáberejének, elvégre egy arrogáns gazember. De tény, hogy pillanatokra rabul ejtett a kínzó hálója, hiszen olyan régen éreztem már így. Olyan régen csókoltak meg így. Olyan régen érintettek meg így.

Ha végiggondolom, azt hiszem, soha senki nem váltott még ki belőlem ilyen érzést. De persze sosem csókolt meg még férfi úgy, hogy ajkán egy másik nő ajkának melegét éreztem.

Közönyösen nézek rá, próbálom kitalálni, hol a csapda. Talán nincs csapda. Talán csak annyira önfejű, hogy valóban azt gondolja, nem tudok neki ellenállni. Abban azonban biztos vagyok, hogy ma este húszezer dollárral nő az adományozás összege.

– Nem akadályoz meg ez a fogadás abban, hogy a következő hálótárs után kutass, Ace? – kérdem fürkésző tekintetet vetve a teremben lévőkre. – Nem tűnik túl ígéretesnek, főként, ha számba vesszük, hogy jelenleg 2:0 ide.

– Azt hiszem, megbirkózom a helyzettel – nevet fel. – Te csak ne aggódj miattam, remekül tudok egyszerre több dologra is koncentrálni.

Úgy tűnik, hazai pályán akar megverni.

– Ráadásul még fiatal az este, és már így is 1:0 az állás. A második gólt most készítik elő – kacsint rám. – Ne agyald túl a dolgot, Rylee. Ez egy fogadás. Egyszerű, mint egy pofon.

Karba teszem a kezemet. A döntés nem nehéz. Mindent a srácaimért.

– Jobb, ha felkészülsz a vereségre, Ace. Semmit sem szeretek jobban, mint bebizonyítani a hozzád hasonló arrogáns bunkóknak, hogy tévednek.

Megint belekortyol az italba, egy pillanatig sem veszi le rólam a szemét.

– Milyen magabiztos itt valaki.

– Mondjuk úgy, hogy az önkontroll az egyik olyan tulajdonságom, amire nagyon büszke vagyok.

Donavan egy lépést tesz felém.

– Önkontroll, mi? – motyogja az orra alatt, a szemében kihívó tekintet ül. – Azt hiszem, az imént sikerült próbára tenni, és az igazat megvallva, nem szerepelt túl jól. Persze szívesen tesztelem újra…

A testem középpontja szinte beleremeg, fájdalmasan könyörög a megváltásért. Miért érzem magam úgy, mint egy kislány, aki soha nem érezte még férfi érintését magán? Talán azért, mert soha nem ez a férfi érintett meg.

– Rendben – bólintok rá, és kinyújtom a kezemet. – Fogadjunk! De figyelmeztetlek, hogy soha nem veszítek.

Megrázza a kinyújtott kezemet, széles mosoly terül szét smaragdzöld szemétől csillogó arcán.

– Én sem veszítek, Rylee. Én sem.

– Rylee, ne haragudj, hogy zavarlak, de szükség volna rád – mondja mögöttem egy hang.

Megfordulok, és ott áll mögöttem kétségbeesett tekintettel Stella. Donavanre nézek.

– Bocsánat, de szükség van rám.

Kínosan érzem magam, nem tudom, mit kéne még mondanom vagy tennem.

Bólint egyet.

– Még beszélünk.

Nem tudom, hogy ezt fenyegetésnek vagy ígéretnek szánta-e.