CAROLA DUNN

Daisy és a
megmérgezett díva

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Carola Dunn: Requiem for a Mezzo

A Daisy Dalrymple Mystery

Fordította

ALFÖLDI ZSÓFIA

Keithnek,
amiért jó szerkesztőhöz méltóan
lesimította a durva széleket.

1

Daisy másodszor is a csillogó rézkopogtató után nyúlt, amikor a zöld bejárati ajtó kinyílt.

– Ó, maga az, Daisy. Fáradjon be – invitálta Muriel Westlea, keskeny, mindig aggodalmas arcán bocsánatkérő mosollyal. A harmincas évei elején járó fakó nőn bánatos kinézetű, viseltes, barna pöttyös gyapjúszövet ruha volt. – Sajnálom, hogy megvárattam, de a szobalányom szabadnapos. Hiszen még kabátot sem vett!

– Semmi gond, csak a szomszédból ugrottam át, és csodás napunk van. Mindjárt kipattannak a nárciszok. Imádom a tavaszt.

Daisy belépett a házba. A nap besütött a Viktória korabeli, félkör alakú festett üvegablakon és az ajtó üvegtábláin, zöld és lila színárnyalatba borítva a fehér falat és a csiszolt parkettát. Az előszobában lévő asztalon karmazsinvörös melegházi rózsákkal teli váza állt.

– Betsy – Bettina – egyik csodálójától vannak – közölte Muriel, aki követte Daisy pillantását. – Soha nem olyan az illatuk, mint az igazinak.

– Nem, de nagyon szépek. A húgát valójában Elizabethnek hívják, ugye?

– Igen. Amikor gyerekek voltunk, mindig Betsynek hívtam, és nem tudok leszokni róla.

– Ez ismerős, nekem is évekbe került, mire sikerült leszoknom arról, hogy Lucyt az iskolai gúnynevén szólítsam, amit annyira gyűlölt, hogy inkább el sem ismétlem. – Daisy kinyújtotta az üres lekvárosüveget. – Attól tartok, segítségért jöttem. Nekiláttam Lucy születésnapi tortájának, és túl későn jöttem rá, hogy elfogyott a liszt. Mit gondol, tudna a szakácsuk, mondjuk, negyedfontnyit adni?

– Természetesen. Menjünk le a konyhába. – Muriel az előszoba hátsó részében található cselédlépcsőhöz vezette. Valahonnan a házból zongora és női ének hangja hallatszott. – Mikor van Lucy születésnapja?

– Holnap. Piskótát sütök, mert könnyű, és ő vigyáz az alakjára. Bárcsak nekem is lenne ennyi akaraterőm – tette hozzá Daisy gyászosan. – Én soha nem fogom elérni azt a se feneke, se melle formát.

– Nem is állna jól magának – vigasztalta Muriel. – Különben is, nemsokára megváltozik a divat.

Kinyitotta a zöld posztóval borított ajtót, és a zene hirtelen felhangosodott – Carmen figyelmezteti azt, aki beleszeret: „Ha szeretlek, magadra jól vigyázz!”{1}

– A húgának gyönyörű hangja van.

– Ez nem Betsy, hanem Roger egyik tanítványa, Olivia Blaise.

– Blaise. Olyan ismerősen hangzik. Azt hiszem, Lucynál járt, hogy arcképet készítsen róla – elmélkedett Daisy, és elindultak lefelé a lépcsőn. – Mr. Abernathy ajánlotta Lucyt néhány tanítványának. Igazán rendes tőle. Biztosan csodálatos úgy élni, hogy az embert körülveszi a zene – tette hozzá, amikor a zongora egy újabb Carmen-ária bevezető részébe kezdett.

Muriel felsóhajtott.

– Bárcsak művészi temperamentum nélkül élvezhetnénk a zenét! Attól tartok, a „ha szeretlek, magadra jól vigyázz” vagy még inkább a „ha szeretsz, magadra jól vigyázz” meglehetősen jellemző rájuk. Persze a szólistákról beszélek. A hozzám hasonló alázatos kórustagok leszegett fejjel járnak.

Daisynek majd kifúrta az oldalát, hogy megkérdezze, vajon Bettina is a művészien szeszélyes többséghez tartozik-e, ahogy gyanította. Végül megóvta a minden taktikát nélkülöző kísértéstől, hogy megérkeztek a konyhába.

A szakács megtöltötte liszttel Daisy lekvárosüvegét, és amikor ő bevallotta, hogy még soha nem készített piskótát, ellátta néhány tanáccsal.

– Forr a víz a kannában, Miss Westlea – mondta aztán. – Kérnek teát?

– Itt marad egy csésze teára, Daisy? – reménykedett Muriel.

– Szeretnék, de már bekapcsoltam a sütőt, feltörtem, és tálba raktam a tojásokat, így azt hiszem, jobb, ha visszamegyek.

– Én is azt hiszem. – Muriel csalódottan kísérte vissza az előszobába.

Az énekhang ezúttal a posztóval borított ajtó másik oldaláról jött, amely a ház első felében található nagy ebédlőre nyílt.

„Judex ergo cum sedebit

Quidquid latet apparebit:

Nil inultum remanebit!”{2}

Bár a szavakat nem értette, úgy gondolta, a zengő hang határozottan rosszindulatúan cseng.

– Ez Betsy. Verdi Rekviemjéből az a rész a Dies Ireaből, amikor semmi nem marad megbosszulatlanul. Az Albert Hallban fogja énekelni. Főként vidéki operatársulatokkal lép fel, úgyhogy ez hatalmas lehetőség, most olyan emberek is meghallhatják, akik számítanak.

– Remélem, jól sikerül – mondta Daisy inkább udvariasságból, mint őszintén. Csak párszor találkozott Bettina Westlea-vel, más néven Mrs. Roger Abernathyval, de nem volt oda érte túlságosan. Sőt, felfújt hólyagnak tartotta.

– Gyönyörű hangja van – mondta Muriel lojálisan –, és ráadásul szépséges, tökéletes operahősnő. Csak a megfelelő embernek kéne hallania. Mit gondol, Lucy örülne pár hangversenyjegynek a születésnapjára? Betsynél maradt még néhány tiszteletjegy. Jövő vasárnap lesz, a délutáni előadás. Egészen pontosan 1923. március 18-án, délután három órakor lesz Bettina diadalának a pillanata.

– Nem tudom, hogy Lucy örülne-e. De én szívesen elmennék.

– Akkor magának adom. – Murielt megfiatalította és szinte megszépítette a mosoly. – A jegyek odalent vannak a zeneszobában. Később majd átviszem.

– Csodás! Maga is énekel?

– Igen, a ProMusica Kórussal. Tudja, Roger a karvezetőnk.

Amikor Muriel a kilincs felé nyúlt, hogy kiengedje Daisyt, hirtelen megszólalt a kopogtató. Magas, kecses, fiatalos és meglehetősen jóképű úriember állt a küszöbön. Halványszürke öltönye a férfi-divatszabóság remekbe szabott darabja volt. Sűrű, barna haja, amely a gallérját súrolta, túl hosszú volt a divathoz képest, a nyakkendőt fehér férfi-selyemsál helyettesítette, az inge és a szivarzsebébe tűzött zsebkendője orgonalila volt. Nyilvánvalóan jogot formált rá, hogy a bohém Chelsea világához tartozzon.

Daisy nem ismerte föl, pedig mögötte, a Mulberry Place-en álló automobil, a vörösesbarna Leyland Nyolcas a jellegzetes hosszú, szögletes motorháztetővel ismerősnek tűnt.

A férfi megemelte szürke puhakalapját.

– Jó napot kívánok. Miss Blaise-ért jöttem.

– Jöjjön be, és várja meg. – Muriel hangja fakó volt, merev arccal állt félre. – Daisy, ismeri Mr. Cochrant? Ő vezényli a Verdit. Miss Dalrymple a közvetlen szomszédunk. – Bemutatta Daisyt a karmesternek, aki biccentett, és csodálkozó pillantást vetett az üveg lisztre.

– A szomszédban lakik? – kérdezte. – Akkor biztosan ön a fényképész, akit Abernathy ajánlott a reklámfotókhoz.

– Az a barátnőm, Miss Fotheringay. Nagyon profi.

– Én szívesen kipróbáltam volna, de a feleségem egy West End-i fickó mellett döntött, akitől korábban rendszeresen vásárolt.

Daisy bólintott, és szélesre tárult a szalon ajtaja.

– Muriel, az ég szerelmére, hogy gyakoroljak ebben a lármában? – panaszkodott ingerülten Bettina. – Ki a…? Ó, maga az, Eric! – Úgy mosolygott, ahogy a macska a mancsa közé szorított egérre. – A drága Oliviához jött? Remélem, örül majd magának.

Mr. Cochran kifejezetten halvány, szinte boldogtalan mosollyal válaszolt. Szemmel láthatólag nem hatották meg a tökéletesen ovális arcot keretező arany fürtök, a tágra nyílt, mennyei kék szemek és a hosszú, gondosan sötétített pillák. Bettina égszínkék, a csípőjén övvel összefogott selyemruhája, melynek hímzett szegélye a legfrissebb divat szerint a bokáját súrolta, kiemelte a szemét és kecses alakját. Szegény Muriel topisnak, soványnak és középkorúnak tűnt mellette.

– Üdv, Bettina – üdvözölte kedvetlenül a karmester. – Remélem, keményen dolgozik a Rekviemen.

Az énekesnő megvető pillantást vetett rá.

Daisy őrlődött, hogy visszairamodjon-e a sütőjéhez, vagy maradjon, és reménykedjen, sikerül megtudnia, mi folyik Eric Cochran, Bettina Westlea Abernathy és Olivia Blaise között. Írói kötelessége volt, hogy kielégítse csillapíthatatlan kíváncsiságát az emberi kapcsolatok terén. Legalábbis ez elég jó kifogásnak tűnt.

Csakhogy a gázszámla borzalmasan magas lesz, ha bekapcsolva hagyja a sütőt. Murielhez fordult, hogy elköszönjön, de az előszoba hátsó részéből hallatszó léptekre mindenki felfigyelt.

Olivia Blaise maga volt az elegancia. Amikor közelebb jött, Daisy észrevette, hogy a halványsárga kosztümje jóval rövidebb a divatosnál, és olcsó dzsörzéből készült, ő mégis vitathatatlanul divatosnak tűnt. Talán ruganyos, kecses járása tette, amely ékesszólóan árulkodott visszafogott elevenségéről, gondolta irigykedve Daisy. Pokrócba csavarva valószínűleg ugyanilyen csodásan nézne ki. Sima fekete bubifrizurája és meglehetősen divatos alakja tündérszerű megjelenést kölcsönzött neki. Daisynek eszébe jutott Lucy, aki rajongva emlegette a csontszerkezetét, és briliáns modellkarriert jósolt neki, ha esetleg énekesként kudarcot vallana.

Olivia fintorogva nézte a négy, előszobában ácsorgó alakot.

Cochran előrelépett, és kibökte.

– Olivia, engedje meg, hogy elvigyem.

– Ó, rendben – mondta a lány barátságtalanul. – Gondolom, jobb, mintha a buszon zötykölődnék.

Mögötte, az előszoba végén, az árnyékból előbukkant a köpcös, középkorú, kopaszodó Roger Abernathy szarukeretes, vastag lencséjű szemüvegében. Arcát eltorzította a fájdalom, ajka kékes színben játszott.

– Roger! – kiáltott fel Muriel, és mellészökkent. – Már megint túl gyorsan jött föl a lépcsőn. Üljön le. – Átkarolta a vállát, és egy székhez vezette az előszobaasztalnál.

Olivia megpördült.

– A mindenségit, az én hibám! Siettem, mert reméltem, hogy elkerülhetem… ezt. – Cochran és Bettina felé intett. – Mit csináljak, Miss Westlea?

– Nincs nála a gyógyszere. – Muriel megtapogatta Abernathy felöltőjének belső zsebét. – Ha volna olyan kedves, Miss Blaise, van egy tartalék üveg pirula a mosdóban, és egy pohár vízzel…

– Az én hibám – motyogta Abernathy, miközben Olivia elsietett mellette, és szánakozó pillantást vetett rá. – Mindjárt elmúlik.

– Ha eléggé rendbe jössz, Roger – csattant fel bosszúsan Bettina –, akkor szükségem lesz a segítségedre a Liber scriptusnál.

– Természetesen, szerelmem. – A férfi tekintete a viharos előadás ellenére is nyilvánvalóan sóvár, kutyaszerű rajongással követte gyönyörű feleségét.

A nő eltűnt a társalgóban, és tüntetően bevágta maga mögött az ajtót. A következő pillanatban zongoraakkord hangzott fel, amelyet gazdag, pazar mezzoszoprán hang követett: Liber scriptus proferetur, kézzel írt könyv nyílik, és egy ponton ügyetlenül megugrott.

Olivia Blaise visszatért Abernathy gyógyszerével. Cochran esetlenül álldogált a küszöbön, bizonytalankodott, mit kezdjen szemmel láthatólag nemkívánatos jelenlétével. Daisy úgy döntött, ideje a távozás hímes mezejére lépni.

– Megyek, Muriel – mondta. – Köszönöm!

Muriel a gyógyszeres flakonnal foglalatoskodott, közben szórakozottan rámosolygott.

– Később találkozunk, Daisy.

Daisy visszairamodott a szomszédos „csinos” kis lakásába, lement a szűk, félalagsori konyhába. Előre kimérte a szükséges mennyiségű cukrot és lisztet, ahogy Muriel szakácsa javasolta, és hozzáfogott, hogy energikusan fölverje a tojást.

Egy órával később a konyhaasztalnál ült, és épp befejezte a teázást Mrs. Potterrel, a bejárónővel, aki őt és Lucyt „kiszolgálta”, amikor csöngettek.

– Szóval felállok, és mondom neki: „nem, aszondom, az életedre ne”. – A bejárónő befejezte a történetet. Kiitta a csészéből az utolsó korty túlédesített teát, és nagy sóhajtozva felállt. – Megnézem, ki az, kisasszony. Aztán ideje kisikálnom a fürdőkádat. Aztán nehogy kinyissa a sütő ajtaját, és bekukucskáljon, mert akkor Lucy kisasszony születésnapi tortája összeesik, és olyan lapos lesz, mint egy palacsinta, higgyen nekem.

Súlyos léptekkel mászta meg a félalagsori lépcsőket. Daisy vágyakozva meredt a gáztűzhelyre. Ha csak egy parányit nyitná ki a sütőajtót, biztosan semmi baja nem esne a süteménynek, ugye? De Abernathy szakácsa ugyanezt mondta, és Lucy halálra szekálná, ha elbaltázná, miután könnyelműen kijelentette, hogy semmi sem lehet ennél egyszerűbb!

– A kisasszony gyütt a szomszédbúl, kisasszony – kiáltott le a lépcsőn Mrs. Potter.

– Ne jöjjön fel, Daisy, majd én lemegyek – mondta Muriel. Könnyű léptek kopogtak lefelé. – Elhoztam a jegyeket.

– Köszönöm, Muriel, igazán kedves. Elnézést, hogy úgy megléptem, de egy kicsit fölöslegesnek éreztem magam. Ha úgy érzem, szüksége van rám, akkor maradok.

– Semmi baj. Szegény Rogernek gyönge a szíve, de csak a piruláira van szüksége. Magánál kéne hordania, de mindig elfelejti. Betsy tudja, hogy nem gyengélkedik komolyan – tette hozzá a húga védelmében.

Daisy, akinek a véleményét csak megerősítette a jelenet, amelynek tanúja volt, diplomatikusan megjegyezte: – Örülök, hogy Mr. Abernathy betegsége nem súlyos.

– Én is. Mindig olyan kedves hozzám. – Muriel keskeny arca kipirult. – Sajnálom, hogy maga… illetve attól tartok, ez elég ostoba helyzet volt.

– Úgy érti, a húga, Mr. Cochran és Miss Blaise?

– Igen. Tudja, Miss Blaise arra számított, hogy megkapja a Verdi-darab mezzoszoprán szerepét, de aztán Betsynek adták. Attól tartok, neheztel miatta.

Ez a legkevesebb, gondolta Daisy. Remélte, hogy a történet többi részéről is értesül, ezért megkérdezte:

– Kér egy csésze teát? Ez a kanna már szétázott, de gyorsan csinálok másikat.

– Nagyon örülnék neki – sajnálkozott Muriel –, de vissza kell mennem. Beryl szabadnapos, így nincs, aki ajtót nyisson. Kitalálok. Nem szeretném, ha otthagyná a sütést. Mmm, isteni illata van a süteménynek.

– Te jó ég, megfeledkeztem az időről! – Daisy kétségbeesetten az órára nézett. – Tyű, még öt perc, és végre megnézhetem. Ha elfogadhatóan sikerül, holnap muszáj átjönnie, és megkóstolnia egy szeletkével.

– Nagyon szívesen. Négykor? Betsy egész délután nem lesz otthon.

– Akkor négykor találkozunk – egyezett bele Daisy, és nehezen állt ellen a kísértésnek, hogy kikottyantsa, ő tizenegyre gondolt. Csak felizgatta volna Murielt. Ha hagyja, hogy a húga keresztülgázoljon rajta, ahhoz Daisynek semmi köze.

{1} Bizét Carmenjéből a Habanera egy sora.

{2} Ha a bíró ül ragyogva, / Semmi sem marad titkolva, /Minden meg leszen / Bosszulva. (latin)