Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-403-019-5

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Szöveg: Mario Pasqualotto

Illusztráció: Stefano Turconi

Fordította: Ungváriné Simon Nóra

Felelős szerkesztő: Bonczán Bea

A mű eredeti címe: Agatha Mistery. Omicidio sulla torre Eiffel

Original edition published by Istituto Geografico De Agostini S.p.A., Italia

© 2011 Atlantyca Dreamfarm s.r.l., Italia

© 2014 Manó Könyvek Kiadó Kft.

Hungarian translation © 2014 Ungváriné Simon Nóra

Sir Steve Stevenson

TITOKZATOS BŰNTÉNY

AZ EIFFEL-TORONYBAN

Illusztráció:

Stefano Turconi

A NEGYEDIK KÜLDETÉS

SZEREPLŐK

Agatha

Tizenkét éves, rendkívüli memóriája van. Krimiírónőnek készül.

Larry

A jó nevű Sólyomszem Detektívképző Iskola kétbalkezes diákja.

Mr. Kent

Hajdani ökölvívó, jelenleg hamisítatlan angol főkomornyik.

Watson

Szibériai macska, szaglása akár egy rendőrkopóé, bele is üti mindenbe az orrát.

Gaspard

Bohém festő, egy párizsi manzárdlakásban él.

ÚTI CÉL:

FRANCIAORSZÁG – PÁRIZS

A FELADAT

MEGTALÁLNI AZ OROSZ DIPLOMATA, VASZILIJ PROCSNOV GYILKOSÁT, AKIT A VILÁG EGYIK LEGHÍRESEBB ÉPÜLETÉBEN, AZ EIFFEL-TORONYBAN MÉRGEZTEK MEG.

Larry Misterynek,

Fridának, aki mindig elkísér

képzelt és valódi történeteimben

KÖSZÖNET AZOKNAK A NAGYOKNAK ÉS KICSIKNEK, AKIK RÉSZT VETTEK AZ AGATHÁRÓL, LARRYRŐL ÉS AZ IFJÚSÁGI KRIMIRŐL RENDEZETT TALÁLKOZÓKON. ÉS KÜLÖN KÖSZÖNET A PROGRAMOK LELKES SZERVEZŐINEK.

HA OLYAN KIFEJEZÉSSEL TALÁLKOZOL A TÖRTÉNETBEN, AMIT NEM ÉRTESZ, LAPOZZ HÁTRA A SZÓSZEDETHEZ!

Vasárnap reggel nyolckor fölkelni azért, hogy egy kódfejtő videokonferencián vegyen részt az ember, nos, ez nem tartozott Larry Mistery kedvenc dolgai közé. Hogy ne essen meg vele az a szégyen, hogy állva elalszik, a Sólyomszem Detektívügynökség álmos diákja egyik doboz kólát itta a másik után. A szénsavas ital hangosan bugyborékolt a gyomrában.

De igazából nem is az jelentett problémát fiatal londoni barátunknak, hogy az EP-34-es ügynök előadására odafigyeljen. Manzárdszobájának ablakából rálátott London belvárosára, ami fölött nagy fekete felhők tornyosultak, vihart ígérve.

Az ablakpárkányon lévő hőmérőre pillantva kétségbeesetten felhördült:

– Nem létezik! Mínusz öt fok!

Hamarosan a hó is esni fog.

A meteorológiai előrejelzés szerint jelentős havazás készülődik. Valamit rögtön tennie kellett. De a hideg, sőt jeges hópelyhek támadása közepette elmenni otthonról, nos, ez sem tartozott a tíz kedvenc elfoglaltsága közé.

– Talán előadhatnék egy kis technikai hibát… – morogta, miközben a haját csavargatta az ujjával. – Egy szép párizsi nyaralás vár rám a testvéremmel, Gaspard-ral; miért is tenném ezt tönkre az indulás előtt?

Larry egyenesen a webkamerába nézett, miközben ujjait lassan a számítógép billentyűzete fölött mozgatta. Így nem keltett gyanút a videokonferencia többi résztvevőjében. Sikerült a beállításokkal addig vacakolnia, amíg útjára nem indított egy beszédes elnevezésű kalózprogramot, az „elektronikus cunamit”.

A képernyőn először egy enyhe hullám tűnt fel, majd nagyobb kilengések, aztán egyre jobban eltorzult a kép, majd minden elhomályosult.

Egy perc múlva úgy tűnt, mintha minden egy pusztító tenger alatti rengés hatása alá került volna. Az akadékoskodó kódfejtés-tanárnő észrevette, és hirtelen megszakította az órát.

– Mi történik, LM-14-es ügynök? – kérdezte gyanakvóan, majd izgatottan hozzátette: – Még összeköttetésben van, LM-14-es?

Larry ekkor hangtorzulást idézett elő, ujjával a mikrofon végét gyűrögetve.

– SSS… Kezdem elveszíteni a jelet… Hrrr… – mondta idegesen. – Biztosan a rossz időjárás az oka… Szszph…

Egy pillanattal később az egész képernyő elsötétült, a fiú sietve kikapcsolta a számítógépet, és levette a fülhallgatót.

– Király vagy, Larry! – lengette meg diadalmasan hosszúra nőtt, vékony karját. – Senki sem tud nálad jobb kibúvókat kitalálni!

Kortyolt egy utolsót a kólájából, és a dobozt az átmeneti egyensúlyban lévő halom tetejére dobta, az íróasztalára. Fölvette a kabátját, kesztyűjét, és símaszkot húzott. Hátizsákja már összepakolva várt rá az ajtó mellett, éppen fel akarta venni, amikor tekintete a falra akasztott telefonkészülékre esett: az EyeNet, az ő különleges ketyeréje. Ez az elegáns titánkészülék egy csúcstechnológiás szerkezetet rejtett, amely a legmodernebb kémfilmek sztárja lehetett volna. Arra szolgált ugyanis, hogy segítse a Sólyomszem iskola diákjait, akik nyomozói küldetésüket teljesítik szerte a világban.

Larry lehetőleg sosem vált meg tőle. Ez alkalommal azonban nem kellett vizsgáznia; vakációzni, azaz pihenni indult. Egy darabig nem szándékozott az iskolára gondolni. Eltöprengve szorongatta kezében az EyeNetet, míg végül döntött.

– Itt biztonságban lesz, nem szeretném leejteni az Eiffel-toronyból.

Visszaakasztotta helyére a készüléket, és a kulcsot háromszor elfordította a zárban.

A St. Pancras állomás felé indult, ahol az Eurostarra kellett fölszállnia, amely a Csalagúton át, vagyis a La Manche csatorna alatt jutott el Franciaországba. A vonat 300 kilométer/órás sebességgel közlekedett, így kevesebb, mint két és fél óra alatt ért Párizsba. Ez a technikai csoda izgatott borzongással töltötte el Larryt.

– Éppen időben érek oda Gaspard-hoz, hogy megebédelhessek – övendezett a járdán gyalogolva, anélkül, hogy a levegőben táncoló hópelyheket figyelte volna. – Igazán jól tettem, hogy nem a repülőt választottam.

Nyilvánvalóan unokahúgára, Agathára gondolt, aki aznap korán reggel szállt föl Mr. Kenttel és macskájával, Watsonnal együtt. Ők már azóta biztosan ott ültek Gaspard párizsi lakásában, valószínűleg hosszú és unalmas művészeti témájú beszélgetésekbe merülve.

Larry gondolkodás közben odaért az állomásra, jóval korábban a szükségesnél; a vonata csak 9.30-kor indult.

Belépve a várócsarnokba elcsodálkozott a hatalmas fém boltíveken, a tükörpadlózaton, a vágányokon várakozó csillogó vagonokon. Úgy nézett ki az egész, mint valami jövőbeli, hipermodern állomás.

– Titkosügynökök anyja! – kiáltott fel elismerően, ám ekkor egy váratlan hangtól megfagyott az ereiben a vér.

– Mit csinál itt, LM-14-es ügynök?

Larrynek nem kellett megfordulnia ahhoz, hogy megtudja, kihez tartozik a hang. A nyomozási gyakorlatok professzora, az UM-60-as kódú tanár kiáltott rá. Hogy kerülhetett ez az alak ide? Talán azért jött, hogy számon kérje rajta, amiért ellógott a dekódolási konferenciáról?

Megkövülten és a szégyentől vörösen Larry mindenféle kifogásokat kezdett motyogni.

– Nagyon sajnálom az órát… Ígérem, hogy soha többet nem fordul elő.

– Nem tudom, miről beszél, detektív – válaszolt szárazon az UM-60-as. – De nem is érdekel. Sokkal sürgősebb és fontosabb intéznivalóim vannak.

A fiú mélyet sóhajtva kifújta a levegőt. Csak ekkor vette a bátorságot, hogy megforduljon, és a professzor arcába nézzen. Tekintetét azonban lejjebb kellett irányítania, mert az UM-60-as ügynök csak feleakkora volt, mint ő.

Minthogy ahhoz volt szokva, hogy monitoron lássa őt, Larrynek sosem tűnt fel, mennyire hasonlít egy pingvinre, akinek keménykalapot nyomtak a fejébe. Meg kellett erőltetnie magát, hogy el ne kezdjen vigyorogni.

– Valami baj van, LM-14-es? – kérdezte gyanakodva a professzor.

– Nem, semmihihi, esküszöm.

– Miért bámul így rám?

– Csak láttam, hogy magánál van a bőröndje. Indulni készül valahová? – kérdezte a fiú, hogy elterelje a másik figyelmét.

– Hát, nagyon úgy tűnik – mondta az UM-60-as, pamacsszerű bajuszkáját simogatva. – A 9.30-as párizsi vonattal indulok. Égetően sürgős ügyem akadt…

Larry sikeresen visszafojtotta a nevetését, és hogy jó fiúnak tűnjön, felkapta a professzor bőröndjét, és a vágány mentén kilőtt, akár egy rakéta.

– Engedje meg, hogy elkísérjem a kocsijáig – kiáltott vissza közben.

Sajnos Larry figyelmét elkerülte a vastag lánc, ami a táskát tanára csuklójához kötötte. Így történhetett, hogy egy hatalmas csattanással és fájdalmas üvöltéssel kezdődött a fiatal detektívtanonc eddigi legveszélyesebb vállalkozásának hosszúra nyúló napja.