Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-403-018-8

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Pierdomenico Baccalario ötlete alapján a szöveget írta: Alessandro Gatti

Illusztráció: Iacopo Bruno

Fordította: Todero Anna

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Kata

A mű eredeti címe: Sherlock, Lupin et Io. La cattedrale della paura

Hungarian translation © 2014 Todero Anna

© 2013 Atlantyca Dreamfarm s.r.l., Italia

© 2014 Manó Könyvek Kiadó Kft.

Original edition published by Edizioni Piemme S.p.A., Italia

Irene Adler

A katedrális árnyéka

Iacopo Bruno

rajzaival

Fordította:

Todero Anna

Első fejezet

HAZATÉRÉS

Vidéken nem ismerik a háborút. Csak a távolból figyelik, kíméletes képmutatással, mint amikor a felnőttek azzal nyugtatják a gyerekeket, hogy nem a felgyújtott házak füstje száll fel a messzeségben, hanem az örömtüzeké. Angliából tartottunk hazafelé a francia vidéken át, és a lágy dombok ölelésében, az összekapaszkodó fák között akár azt is képzelhettük, hogy egy szó sem igaz abból, amit az emberek beszélnek. De mindannyian tudtuk, hogy nem így áll a helyzet. A mi családunk – a papa, a mama meg én – épp ezért menekült el innen. Ám most visszatértünk.

Az írástudatlan rikkancsok hangos kiáltozással hirdették az újságok főcímeit, és a nevek, amelyeket hallottam – Le Mans, Saint-Quentin, Lisaine –, úgy suhantak át az agyamon, mint a fecskék. Egyáltalán nem akartam tudni a háborúról, mert az volt az érzésem, hogy ha valaki elmondaná nekem, mi is folyik szeretett városomban, Párizsban, őrületbe kergetne a kétségbeesés. Vagy ami még rosszabb, könyörögni kezdenék a szüleimnek, hogy térjünk vissza az otthonunkba, amelyet hat hónapja hagytunk el.

Egy teljes tél telt el azóta, hogy leszálltunk a kompról Doverben, onnan pedig a méltán híres, félelmetesen száguldó angol vonatokon folytattuk utunkat London felé. A papám akkor azt mondta, új életet kezdünk. Szakítunk a múlttal: mindannak, ami eddig történt, semmi köze sem lesz ahhoz, ami ezután vár ránk Angliában, távol a Párizst feldúló háborútól.

Amíg mi a La Manche csatorna túlpartján időztünk, a franciák mindent elvesztettek, amit csak elveszthettek: nemcsak a háborút, de a méltóságuk nagy részét is. Legalábbis így mondta az apám, aki egész életét Párizsban élte le, bár nem volt francia. Porosz volt, akárcsak azok, akik megnyerték a háborút. Emiatt régi barátai újabban ferde szemmel néztek rá. Ráadásul jó kapcsolatai voltak magas körökben, így a háború idején is folytathatta üzleti tevékenységét. Vassal foglalkozott az apám. És bár soha, egyetlenegyszer sem vallotta be, hogy az Adler-öntödékből kikerülő acélból karabélyokat meg ágyúgolyókat gyártanak, nekem azért többször is megfordult a fejemben, hogy talán nincs is annyira ellenére a háború.

– Forrongó időket élünk… – mondogatta nekem, amikor kisebb voltam, és beleborzolt a hajamba. – Ki tudja, talán jobb világ születik, kislányom.

És amikor azt mondta: „kislányom”, néha alig észrevehetően megremegett a keze. Olyan aprócska részlet volt ez, hogy csak sok évvel és sok kalanddal később jutott eszembe, bár most, amikor e sorokat írom, már pontosan értem, mit is jelentett.

„Kislányom”, becézgetett apám, mielőtt kitört a háború, amely mindent felforgatott: a gazdagok elvesztették vagyonukat, a lázadók az ország élére álltak. Sok katona megszökött a seregből, bár később azt mesélték, hogy hősiesen harcoltak a lobogónk védelmében.

Egyébként úgy láttam, hogy sok egyéb között ezt a lobogót is elsodorta az elmúlt hónapok eseményáradata.

– Úgy tűnik, a francia zászló nincs többé… – olvasta egy napon a papa útközben. A forradalom lobogójáról volt szó, a vörös-fehér-kék trikolorról.

– Igazán? És mi van helyette? – kérdezte a kocsi legvédettebb sarkában kuporgó anyám elhaló hangon.

Apám nem felelt, vagy ha felelt is, nem hallottam, mert az ablakon kibámulva a lágyan elsuhanó tájat figyeltem.

Újra szakítottunk a múlttal, gondoltam. Újra átkeltünk a La Manche csatornán, ezúttal visszafelé: Doverből Calais-ba.

És London, a füstös London eltűnt a szürkeségben.

A visszafelé vezető út nem volt sem kellemes, sem szép. És nem csak anyám egészségi állapota miatt. Jól emlékeztem rá, hogy amikor előző ősszel elhagytuk Franciaországot, Horatio Nelson úr különösen megszenvedte az átkelést. Családunk hűséges főkomornyikja utóbb elmesélte nekem, milyen szörnyű élmények érték sok évvel azelőtt egy hajón, ahol egyszerű matrózként szolgált: azzal vádolták, hogy megölte az egyik utast, egy nőt, és a tengerbe dobta a holttestét. És amikor a hajó kikötött Londonban, a Scotland Yard őrizetbe vette, pedig ártatlan volt.

Most viszont Angliából Franciaország felé tartva Nelson úr mindvégig a fedélzeten időzött, és mélyen beszívta a kontinens felől áradó levegőt. A hatalmas termetű, fekete bőrű férfi mozdulatlanul állt – olyan volt, akár egy szobor –, és dél felé tekintett, mintha a sós párán túl megláthatná valamiképpen az acél csillogását és a puskapor robbanásait.

Apám mindvégig a kabinban maradt, hogy vigyázzon a mamára, aki viaszsápadtan süppedt az ágyba – ennyire legyengítette a sorvadás. Több angol orvos is megvizsgálta, sőt apám még Bécsből is hozatott egy szakértőt, ám mindannyian ugyanarra a véleményre jutottak.

– Súlyos tüdőfertőzés. A füst az oka – mondták.

És ennyivel beérték.

Apám azzal a hihetetlenül szánalomra méltó arckifejezéssel fordult felém, amelyet egyre gyakrabban láthattam. Valójában ezért nem kérdeztem meg tőle soha, amíg csak élt, hogy gyártott-e fegyvereket is a vasúti síneken meg vonatkerekeken kívül.

– Ha az osztrák orvos is ezt mondja, kislányom, akkor biztosan igaz – suttogta.

A papa mindvégig abban reménykedett, hogy az orvosok tévednek, és hogy a mamának csak tüdőgyulladása van, vagy különösen súlyos influenzája, semmi több. Azzal vigasztalta, hogy hamarosan eljön a tavasz, vége lesz a borzalmas londoni télnek, a Hyde Parkban virágba borulnak a cseresznyefák meg a hársfák – de hiába.

Anyám keze egyre fehérebb lett, köhögőrohamai egyre súlyosabbak és hosszabbak, vékony, csontos csuklóján pedig már alig lehetett kitapintani a pulzusát.

Az Aldford Street-i lakásunkra telepedő csöndet csak az ingaóra ketyegése törte meg, és a limoges-i porcelánkészlet tányérjai csörrentek meg olykor, ha a papával vacsoráztunk.

– Szoktál még találkozni azzal a barátoddal? – kérdezte szinte minden este, mert elfelejtette, mit válaszoltam. Én pedig mindig ugyanazt feleltem: a barátom neve Sherlock Holmes, és igen, rendszeresen találkozunk, bár amióta a mama beteg, ritkábban látom. – Még mindig olyan jóban vagytok?

Erre is igennel feleltem. Apám faggatózása mögött egy másik, jóval bonyolultabb kérdés rejlett. A papa azt tervezte, hogy újra elköltözünk, elhagyjuk Londont, és – ahogy a férfiak szokták – ilyen nehézkesen próbálta kipuhatolni, mennyire rázna meg ez a változás.

Tehát el kell hagynom Londont, ahová csak nemrég érkeztem. Ha nyíltan megkérdezte volna, azt feleltem volna, hogy nem rázna meg.

De soha nem tette fel a kérdést.

Csupán közölte velem, mikor indulunk.

Útra kelünk, mint a hársfák virágpora, csak mi nem várjuk meg a tavaszt.

Visszatértünk hát Franciaországba, de nem Párizsba, mert a fővárosból egyetlen biztató hír sem érkezett. A papa talált egy vidéki birtokot Évreux közelében, nagyjából száz kilométerre nyugatra Párizstól, oda tartottunk a lovas kocsival. Az évreux-i dombokat bámultam az ablakból. A kezemet a térdemre szorítottam, mintha a markomban őriznék valamit – egy gondolatot, egy ötletet, egy hangulatot –, és nem néztem sem apámra, akinek olyan komor volt az arca, akár a viharos égbolt, sem kísértetiesen sápadt anyámra.

A hosszú utazás egyik szünetében megkérdeztem Horatiót, mit tud a mama betegségéről, de a komornyik csak a fejét rázta. A papa otthon olykor elszívott egy-egy szivart, de csakis vacsora után, és nem is minden este. Hogyan árthatott meg ennyire a füst a mama tüdejének?

– Nem úgy van, ahogy gondolja, Irene kisasszony – magyarázta Nelson úr. – Az édesanyja betegségét a városi levegő okozta. London tele van kéményekkel, gyárakkal, amelyek csak úgy ontják a füstöt. Az édesanyjának roppant érzékeny a tüdeje, és az ilyen levegő valóságos méreg számára.

Horatiónak igaza volt: bizonyos napokon úgy érezte az ember az utcán, mintha sűrű, fullasztó por- és koromfüggönyön kellene áttörnie. Ha pedig lezúdult az eső, a ruháimon mintha fekete könnycseppek csordultak volna le. Ez okozta hát anyám betegségét, no meg a honvágy, a Franciaország és a francia szokások iránti nosztalgia.

– Ezért nem költöztünk valahová az angol vidékre, mondjuk Bath-ba vagy Oxfordba? – kérdeztem Nelson úrtól. Tudtam, hogy igazából az apámat kellene faggatnom, de újabban meglepően nehéz volt szóra bírni. Az a vidám, kedves ember, aki mindig átölelt és megpörgetett, az utóbbi időben inkább rejtegette az érzelmeit.

– Az édesapja úgy véli, hogy ha visszamennek Franciaországba, az minden kezelésnél többet használ a nagyságos asszonynak – felelte erre Nelson úr, miközben visszamentünk a kocsihoz. – És azt hiszem, igaza van.

Én is így gondoltam.

1871. március 6-át írtunk.