KELEMEN ANNA

A NÉP SZOLGÁLATÁBAN

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

„A szex csak akkor mocskos,

ha nagyon jól csinálja az ember!”

WOODY ALLEN

A könyvben szereplőknek, fanyalgóknak és
irigyeknek, akikért imádkozom, hogy egy napon
majd kelemenannásodnak... A szebb jövő reményében.

1.

Úgy jöttek felfelé a Rózsadombra, mint a kivert kutyák. A megfáradt bajnokok, akikért lányok tízezrei rajonganak. Elöl az alfahím, a rangidős kos, mögötte az ifjabb generáció, amelynek tagjai azóta már az örökébe léptek.

No, nem nálam, csak a medencében…

Olimpiai- és világbajnokok, csodás izomzatú Adoniszok – tökéletes látványukat csupán az átbulizott éjszaka tépázta meg valamelyest. Számítottam rájuk, hiszen a „csapatkapitány” üzenetet küldött. Amióta megismertem, sokat gondolkodtam azon: egyáltalán, hogy merészelt SMS-ekben kommunikálni velem? Ő, akinél gátlásosabb, félénkebb férfit keveset ismerek. De erről mindenki meggyőződhet majd… Szóval: üzenetet írt most is, a jelek szerint tehát töretlenül bízott bennem. Egyszerűen csak közölte, hogy néhány cimborájával egy étteremben vannak, vacsoráztak, és lehet, hogy felugranának. Egy dolgot kért szinte minden SMS-ben: szólt, hogy legyek nagyon diszkrét.

A fene se hitte volna, hogy végül tényleg feljön, pláne ilyen díszes társasággal. Később persze már tisztább volt a kép, feltehetően Mr. Szépfiú azzal dicsekedett a többiek előtt, hogy rendszeresen megdönget, és nyilván azzal kérkedett, hogy nála bensőségesebb viszonyban senki sincs Kelemen Annával. És ha kell, ezt meg is tudja mutatni. Egyszerű hatalmi harc a hímek között, aminek én lennék az áldozata.

Lementem kutyát sétáltatni, amikor észrevettem a közeledő négy férfit, a négyszer kétméter húst. Egy nyüzsgő belvárosi sétálóutcában is nagy feltűnést keltettek volna, nemhogy itt, a csendes budai mellékutcában. Diszkréten araszoltak felfelé az éppen éledező gázlámpák fényében. Jókat mosolyogtam magamban rajtuk. Amikor a „kapitány” megpillantott, zavartan, kapkodva kotorászott a zsebében, előszedte a mobilját, és azonnal hívott.

– Mindjárt ott vagyunk, indulj előre, hogy ne együtt menjünk fel, jó? – adta ki az utasításait az óvatosság érdekében.

Ez volt a heppje: nehogy meglássanak minket. Nehogy együtt mutatkozzunk. Erről majd lesz egy történetem később, ami jelentős befolyással volt a kapcsolatunkra. Mert igen, kapcsolatban voltunk. Ne gondoljon senki romantikus szerelemre. Találkozgattunk, dugtunk, aztán mindenki ment a dolgára. Amikor ez a négyfős csodacsapat kaptatott fel hozzám a budai lakásomba, mi már jó néhány meneten lehettünk túl. Majd ezekről a légyottokról is mesélek…

Mr. Szépfiú kérésére előre felmentem, bezártam magam mögött az ajtót, belenevettem hangosan a tükörbe, majd két perccel később, meglepetten újra kinyitottam szerény otthonom bejárati ajtaját. Talán még egy csodálkozó arcra is telt tőlem. Bár már a lépcsőházba is úgy vonultak be, hogy kizárt, hogy ez a brigád senkinek sem tűnt fel. Vélhetően a rutinos Zeusz is rádöbbent, hogy kis csapata nem eléggé elővigyázatos, ezért alaposan meg is morogta a társak figyelmetlenségét – a lakásba ezért már úgy libbentek be, mintha legalábbis légtornászok volnának. Mindenesetre az otthonom hirtelen megtelt izmos és ropogós testű világsztárokkal. A „kapitány” – csakúgy, mint a medencében – megpróbálta játszani a szerepét, átvette az irányítást, és szószólóvá lépett elő. Szépen, egyesével mutatta be a fiatalokat, akiket akkor én még hírből sem ismertem. Az „utánpótlás” arca beszédesebb volt mindennél, ezt olvastam le róluk: Tényleg itt van a Kelemen Anna, ez ő. Ti tényleg ismeritek egymást… Igaz, hogy buliból jöttek, igaz, hogy érezhetően volt is a cuki kis burájukban egy kevés bólé, de azzal mindannyian tisztában voltunk: egy szópárbajban simán kivégeztem volna négyüket. Feltehetően erre a lehetőségre is készültek, vagy csak egyikük látogatott illemórákat, mert előkerült egy üveg pezsgő is.

– Na, igen, ez még rátok férne szerintem! – csíptem bele a megilletődött csapatba. Mondjuk a saját érdekükben azért költhettek volna többet is erre a célra, egy ilyen szelíd társaságot a sarki boltban vásárolt ócska pezsgő aligha változtat vadállattá, de ezt a véleményemet inkább elhallgattam. Abban azonban már ekkor biztos voltam: ezt a bulit csak én menthetem meg! Ők ittak, mégis én voltam jól. Pörögtem, viccelődtem, élveztem azt a fajta szerencsétlenkedést, amit ezek négyen levágtak.

A négy muskétás látogatásakor még keményen rajta voltam a szeren. Mit titkoljam, rendszeresen drogoztam. És a lakásom sem úgy nézett ki, mint manapság. A két szobám közti fal még büszkén állt – kettévágva a teret. Én meg időnként találtam ürügyet, hogy eltűnjek a kisebbik szoba mélyén. Akkoriban még mindig akadt otthon vésztartalék a váratlan helyzetekre, úgyhogy ezúttal is fel-felszívtam néhány csíkot. Esélye sem volt a négy nyámnyila pasinak ellenem. Amúgy sem vagyok az a lány, aki megkukul, amikor idegenek közé kerül, de a cucc minden esetleges gátlást felold, így olyan voltam, mint akinek felvágták a nyelvét. A verbális csatánk gyakorlatilag egy szempillantás alatt eldőlt. Már csak azért is, mert ha a társaságnak egy ilyen teszetosza főnök a vezére, akkor egy Kelemen Anna ellen hiába is kötnék fel nadrágjukat. Egyesélyes, országos egyes – azt hiszem, a sportban ezt így mondják.

Nyilván sejtették, hogy mit csinálok a falon túl, mert folyton szipogtam, mint a kokainisták többsége. Mr. Szépfiú be is szólt, a többiek előtt, hátha meg tud szégyeníteni.

– Ha még egyet szívsz, elmegyek! – szúrta oda úgy, hogy közben a srácokra kacsintott.

Én rögtön közöltem vele, hogy nyugodtan induljon, hiszen senki nem hívta ide sem őt, sem a barátait. Aztán elmesélték, hogy volt egy játékostársuk, aki hasonló módon lett öngyilkos, és azóta nehezebben viselik az ilyet. De megnyugtattam őket, ha itt valaki öngyilkos lesz, az biztos nem én leszek. Egyem a szívét, még aggódott értem! Egyébként megjegyzem, lehet, neki is jót tenne néha valami olyan szer, amitől kicsit lazább lesz, vagy legalábbis felnőtt pasi. Mindenesetre a volt társuk halálát egy másodperc alatt el is feledtettem velük, mert hála a sorsnak és a célba ért jelzéseimnek, felgyorsultak az események.

Mr. Szépfiú elővette a farkát, és senkitől sem zavartatva magát, a számba tolta. Jól ismertem már a legnemesebb szervét, addig soha nem találtam benne hibát, ez a húzása azonban alaposan meglepett. Ki gondolta volna, hogy ez a gátlásos nyuszi ilyet tesz, pláne a cimborái előtt. Az arcára egy szempillantás alatt kiült a büszkeség, elégedetten mosolygott a haverokra.

Nesztek, kisfiúkák, így kell ezt!, gondolhatta.

Az ifjoncok pedig ott ültek sorban egymás mellett a székeken, és nézték, ahogy a mester oktatja a szexet. Megjegyzem, örülhet, hogy én voltam a partnere, így talán tényleg tanultak valami újat a többiek. A farka nem lehetett nekik újdonság, gondolom, a meccsek után eleget zuhanyoztak már együtt. De miközben megpróbáltam a lehető legkeményebbre formálni a férfiasságát, átfutott az agyamon: ezek vajon mindig ezt csinálják? Vajon mit akar most bizonyítani, és kinek? Nekem, hogy ő az első az összes közül? Nekik, hogy az övé a nagyvad? És a többiek miért ülnek ilyen türelmesen a székeken, mint akiket ez az egész teljes mértékben hidegen hagy? Ez így normális, vagy én hibbanhattam meg?

Az ágyam lett a színpad, mi ketten pedig a színészek. A közönség a három fiatal csődör, a válogatott büszkeségei. Mr. Szépfiúnak egyenes és átlagos méretű farka volt, szoptam, ahogyan szerette, ő pedig közben néha játszott egy picit a puncimmal. A közönség továbbra sem mutatott nagy érdeklődést. Az egyikük az erkélyre ment cigizni. Egy nagyobb levegővételnyi szünetben mosolyogva rá is kérdeztem nála: hogy cigizhet egy élsportoló?

– A nikotin egyáltalán nem káros! – vágta rá, miközben méterekre fújta ki a gomolygó füstöt. A hármasból volt egy, aki viszont még tetszett is nekem. A találkozásunk után nem sokkal az is kiderült, nagyon szereti a Depeche Mode-ot. Furcsa volt látni, hogy mi éppen szexelünk, a közönség egy része cigizik, a másik része a CD-im és DVD-im között kutat, és tévézik. A harmadik pedig talán el is aludt. Nem nagyon kötötte le őket a show, pedig eleinte mintha még némi támogató biztatást is kaptunk volna tőlük. Nem tudom, hogy kiknek a kezei simították fényesre a puncimat, de határozottan volt egy időszak, amikor mintha több törődést kaptam volna, mint amennyit egy embertől kaphat egy felajzott leányzó. A lelkesedésük azonban valamiért odalett. Vagy az is lehet, hogy csak a „kapitány” jelezte a hátam mögött, el a kezekkel, a vacsorát egyszemélyre tálalták.

Megvolt az orális szex, de Mr. Szépfiú nem volt kőkemény. Nem is jutott el a csúcsra. Az is lehet, ő is zavarban volt, hogy ketten maradtunk ebben az ötös buliban. A kicsik pedig más elfoglaltságokat kerestek maguknak. Abban biztos vagyok, hogy a kezdetektől látta a gondolataimat, magamban pedig mosolyogtam ezen a szánalmas társaságon. Pláne ebben az összetételben. Egy önbizalomhiányos és gátlásos férfi hírében álló alfahím, és az ifjú trónkövetelők. Mókás, nem? De éreztem, ha valamikor, akkor ma nem sülhet fel. Mert ha az még hidegen hagyta volna is, hogy a korábban már párszor megdugott Annácska ezúttal kevesebbet kap belőle, de a kiscsikók előtt mégsem vallhat kudarcot a premieren. Úgyhogy erőt vett magán, hogy mentse a helyzetet. Talán a szégyenérzet is vezérelte, de valahogy úgy alakította, hogy kikeveredtünk a fürdőszobába. És – sosem fogom elfelejteni – megengedte a vízcsapot. Azt mondta, azért, hogy ne hallják a többiek, mit csinálunk. Ott folytattuk, ahol abbahagytuk az alkalmi színpadon – oboáztam. Hatalmas trükk volt, igaz? Előtte épp egy órán át nézhették ugyanezt lámpafénynél. Mindenesetre így, négyszemközt már rá sem lehetett panasz. Hamar megkeményedett, és nagyon hamar el is élvezett. Különleges volt ez az orgazmus. Onnan tudom, hogy ezt követően hosszú ideig emlegette ezt az üzeneteiben. Az „ominózus szopás” – ez lett a titkos kódja, és az „óriási, óriási” élmény. Mindeközben én megint nem kaptam semmit, sőt csak megnöveltem a vízszámlámat pár köbméterrel…

Mr. Szépfiú összesen három-négy órát élvezkedett rajtam. Addig a többiek itt fuldokoltak a közönyben. Még csak nem is simogatták magukat, engem pláne nem. Utáltam, hogy ezt tették. Azazhogy ezt nem tették meg. Pedig ilyenkor – az állatvilágból kiindulva – az alfahím mellé felsorakoznak a gyengébbek is. Szaglásszák a nőstényt, próbálnak szerezni belőle egy-egy falatot. Ők is lefutották ezt a pici kört talán, szaglásztak, de megkóstolni már nem volt merszük. Pedig összepacsizhattak volna a meccsen, hogy hú, de nagyok voltak, megcsinálták. De nem. Holott azóta mindhármukból körüludvarolt klasszis lett. Az ország kedvenc válogatottjának legjobbjai. Érdekes, láttam már valamennyiüket a medencében harcolni: bátor fiúk, akiknek izzik a szemük, de a kamera előtt mégis mindhárom szelíd, visszafogott srácnak tűnik. A két művész legyen is az, de az a harmadik, az az izgalmas, csibészes mosolyú lehetett volna erőszakosabb velem…

Azon az estén anyagilag nem, csak egy újabb élménnyel gazdagodtam – senki nem fizetett. Már csak azért sem, mert köztünk, Mr. Szépfiúval egyszer sem alakult úgy, hogy pénzt kértem.

Kíváncsi voltam rá, ő pedig rám.

Így amíg ez mindkettőnk javát szolgálta, működött is – hosszú ideig.

Holott az első randevúnk olyan volt, amilyenre szerintem az egész világon nincs példa. Hogy ezek pusztán nagy szavak? Nem mintha bármit is bizonyítgatnom kellene, de az sem kizárt, hogy egyszer mindenki számára elérhető lesz ennek a különleges jelenetnek a felvétele…

*

Tudniillik az első közös éjszakánkat egy bekamerázott házban töltöttük. Nem szégyellem kimondani: nagyon csúnyán csapdába csaltam. Egy kereskedelmi csatornától kerestek meg, leültünk, hogy megtudjam, mik az elképzeléseik. Egy sztár mindennapjait bemutató valóságshow-ra kerestek lehetőségeket. Két héten át követték az életemet, elvittek fodrászhoz, felvették a mindennapjaimat. Mintha csak az Édes életről lenne szó. De mivel nincs testvérem, a szüleim sem vállalták soha a nyilvános szereplést, ráadásul köztudott, hogy egy magamnak való ember vagyok, így érezhető volt, egész estés, nagy műsor az én mindennapjaimból biztosan nem lesz. Ám valamelyik fejesnek az eszébe jutott egy őrült ötlet. Egy kibaszott, beteg történet, hiszen ilyet korábban még senki nem csinált az országban. Egész egyszerűen megkérdezték tőlem: melyik az a hazai híresség, akivel szeretnék ágyba bújni. Van-e olyan celeb, aki izgatja a fantáziámat. Nem mondom, volt egy-két olyan ismert pasi, akit szívesen takaró alá rángattam volna, de a feltételes mód az feltételes mód – itt viszont konkrét nevet vártak tőlem. Hosszas gondolkodás és ötletelés után valahogy felvetődött Mr. Szépfiú neve. Akkortájt nagyon futott vele a szekér, lányok ezrei álmodoztak róla. Pár perces tanakodás után azt mondták, rendben, csináljuk!

Azonnal előkerült a telefonszáma, amit a kezembe is nyomtak.

Onnantól kezdve minden egyes pillanatot rögzítettek, ami kettőnk között történt. Kamerákkal vették fel azt is, ahogy felhívom. Kicsörgött, de nem vette fel. Úgyhogy a rögzítőjén hagytam egy rövid üzenetet: „Szia, Kelemen Anna vagyok. Igen, igen, az a lány. Szeretném, ha visszahívnál. Puszi.”

Nem telt el öt perc és már csörgött is a mobilom. Egy picit meg volt illetődve, de azonnal felismertem a hangját. Nem is nagyon tudott mit mondani, csak annyit kért, adjak neki egy kis időt, mert nem érti ezt az egészet egyelőre, de majd jelentkezik. Olyan sok idő azért nem kellett neki. Miután hallhatta a telefonban, hogy valóban én vagyok a vonal túlsó végén, és a beszélgetést is sikerült lezárnunk, szinte azonnal SMS-ekkel kezdett el bombázni.

Az már sokkal könnyebben ment neki. Néhány üzenet után már a szexuális túlfűtöttsége volt a téma, rám kattant – menthetetlen lett. Nem csoda, hogy rögtön belement, hogy másnap randizzunk. Ő is Budán lakott, meg én is, mégis, valahogy rá kellett vennem, hogy miattam jöjjön át Pestre. A titkos légyottot ugyanis az előre kifundált sztori szerint az unokatestvéremék házába szerveztem. Egy hatalmas családi ház a tizenhatodik kerületben. Próbáltam megnyugtatni, hogy senki nem lesz otthon, és még csak véletlenül sem állíthat haza: én vigyázok a házra, és ez az ideális helyszín az első randevúra. Megjegyzem, nem volt könnyű dolgom. Hiszen én is csak a találkánk előtt érkezhettem meg a helyszínre, ahol elvileg otthonosan kellene majd mozognom.

A falakon idegen gyermekek és emberek képei, mindenféle könyvek, és azt sem tudtam, melyik szoba merre van, hol találom a mosdót, papírzsepit, inni- vagy ennivalót. Kicsit kezdtem is magamat jobban sajnálni, mint őt. Mert akármennyire félénk, óvatos és enged nehezen a bevált módszeréből, ezúttal a farka vette át az irányítást. Szerintem Kelemen Anna ebben a helyzetben Záhonyba is le tudta volna csalni őt. Talán úgy is, hogy leúszik a Dunán a Tisza torkolatáig, majd árral szemben tempózik egyet az ukrán határig.

Mindenesetre megpróbált igazi lovagnak tűnni. Megkérdezte, milyen italt hozzon, és azt is, aludhat-e ott, ha úgy alakul. Igazából magam sem tudtam, mi a jó válasz, azt meg pláne nem, hogy hány és milyen szoba van az emeleten. Egyáltalán, hogy a házigazdák hazajönnek-e valamikor, de megígértem neki, hogy lesz hol aludnia. Azt azonban leszögeztem, hogy külön alszunk, hiszen „nem vagyunk még olyan jóban”. De ha szeretné, megölelgetem, és össze is bújhatunk…

Már ekkor feltűnt, hogy Mr. Szépfiú valamiért rendszeresen a „bugyi” kifejezést említi. No, nem az én bugyimra gondolt, saját magával kapcsolatban használta ezt a furcsa szót. Viccesnek találtam.

– Jaj, most már nagyon kényelmetlen a bugyim! – jegyezte meg gyakorta az üzeneteiben. Elég szerencsétlenül hangzik, de kitűnően passzol az ő lelkivilágához. Mindenesetre a nőktől is nehezen fogadom ezt el, úgyhogy én maradok a fehérneműnél. Már az első nap meggyőzött arról, érdemes belemennem ebbe a játékba. Nem a kamerák, hanem az élmény miatt. Olyan volt, mint egy igazi férfi, aki dugni akar. Hihetetlen, mennyire be volt indulva. Egyértelműen leírta az üzeneteiben, amit gondol.

Azt is, hogy áll a fasza. Amikor fürödtem, azzal kellett szembesülnöm, mit tenne, ha épp ott lenne. És már akkor is „dagadt a bugyija”. Gyerekes dolgai voltak, de azt mondtam magamnak, ez a pasi jó lehet, a fizikuma megfelelő, még akkor is érdemes kipróbálnom, ha lesz vele gond.

Szóval ott vártam rá a város szélén, az állítólagos unokatestvéremék házában. A kecót előtte az utolsó zugig bekamerázták. Én sem tudtam, pontosan hol lapulnak a gépek, de állítólag tucatszám rejtették el a rögzítőberendezéseket. A ház előtt pedig egy lesötétített furgonban ült a stáb, ahol szintén volt kamera, ami rögzíthette az „áldozat”, Mr. Szépfiú érkezését.

Be is futott. Óvatosan fordult be a kocsijával az utcába, és igyekezett távolabb megállni a célállomástól. Tétovázva szállt ki, majd bizonytalan léptekkel indult el a bejárat felé – a beteljesülés kapujához. Aztán váratlanul megakadt a tekintete a tévések furgonján, és szapora lépésekkel indult el feléjük. Kiszúrta őket!

Ezt én is csak utólag tudtam meg, és jobban belegondolva meg sem lepett. Annyira fél és óvatos, hogy egy titkos szextalálkozóra sem tud úgy elmenni, hogy otthon hagyná a gátlásait. Egyenesen odasétált a kocsihoz, amelyben elöl ott ült a műsor producere. Zavarában fel is kapta a telefonját, mintha éppen beszélne, hátul, a lesötétített részen pedig a stábtagok lapultak a kamerákkal és rögzítőberendezéseikkel.

Jééé, itt jön a …! – állítólag ezt jegyezte meg hangosan a producer, de mindezt úgy, mintha a telefonba mondta volna beszélgetőpartnerének. Majd közelről farkasszemet néztek egymással. Mr. Szépfiú néhány perc után sarkon fordult, és elindult arra, amerről jött. A tévésekből egy emberként szakadt ki az addig visszatartott lélegzet, majd az eszükbe jutott: ez a projekt elúszott. Eközben – mindenki megdöbbenésére – a célszemély fogta magát és szép lassan elindult a ház felé. Aki tudta, kézbe kapta a kameráját – és nekem is befutott az SMS: Megjött!

Csengetett, és besétált. A nulláról, sőt a totális lebukás határáról jött vissza ez a történet. Senki sem értette utólag sem, ezek után hogy volt bátorsága folytatni az akciót, pláne hogy a nevét is hangosan kimondták egy telefonbeszélgetésben. Pedig megúszhatta volna. De mondom, itt már a farka vitte előre…

Ajtót nyitottam. Egyszerű farmerban és egy márkás pólóban állt ott. Nagyon zavarban lehettem, hiszen hiába próbáltam memorizálni a házzal kapcsolatos tudnivalókat, csak az maradt meg a fejemben, hogy hol a fürdőszoba.

– Szia, tényleg te vagy az! – ez volt az összes „poén”, amire emlékszem, hogy elhagyta a száját az érkezésekor.

Mivel láttam, hogy ma biztosan nem jutunk el nagy szellemi magasságokba, szinte pillanatok alatt visszatért a hitem. Tudtam, hogy innentől én irányítok majd, sokkal erősebb karakter vagyok, mint ő, és bármerre vannak a kamerák, magasról tojok rájuk! Egy cél lebegett a szemem előtt: szexelni akarok vele!

Még a heves üzenetváltásaink közepette tisztáztuk, ami az italt illeti, szabad kezet kap.

Lehet, hogy kár volt, hiszen egy üveg borral és kólával a kezében állított be… Csodálatos választás, igaz? Pont hozzá illő, nem? Mindenesetre úgy voltam vele, hogy ez is jobb, mint a semmi, feltehetően mindkettőnknek hasznára lesz. Az én tudatomat az a teher nyomta, bármi történik most, néhány hét múlva egy kereskedelmi csatornán az egész ország megnézheti majd. Neki pedig feltehetően az az egyszerű tény okozott nehézséget, hogy Kelemen Annánál bizonyíthatja, nála keményebb bika nem született még az országban. A felesleges köröktől azért előre fáztam. Sport, ilyen világverseny, olyan díjak. Éppen akkortájt adták a televízióban az egyik nagy nemzetközi tornát. Sejtettem, hogy ez is téma lehet majd, de mindez hidegen hagyott. Tudtam, ki ő, és ez pont elég volt nekem. Azért kénytelen voltam meghallgatni, hogy futtatja magát. Ekkor még az is az eszembe jutott, hogy azért most nagyon csőbe húzom őt. Még sajnáltam is. Egy híres sportoló, és akarata ellenére kerül olyan helyzetbe, amelytől egyébként minden egyes nap retteg. Feszengtem emiatt – a bor azonban segített.

Ő egy fotelban ült, én szemben egy háromszemélyes kanapén. Betartottuk a két lépés távolságot, szépen, diplomatikusan. Aztán – szégyen, vagy nem – én nagyon hamar becsíptem. Sőt. Bebasztam. Ekkor már rég elfelejtettem, hogy hol vagyok, azt meg pláne, hogy alig harminc méterre egy kocsiban emberek figyelik minden egyes mozdulatunkat, és még azt is hallják, miről beszélünk. Ő viszont jól bírta a piát, látszólag legalábbis. Amikor már arra sem vettem a fáradságot, hogy tisztességből tegyek fel neki kérdéseket, és meguntam a bólogatást is, hirtelen átvettem a szót.

– Hagyd most már abba ezt az egészet, leszarom az Európa-bajnokságot, a Világkupát, meg a tököm tudja, mit! – keltem ki magamból, majd odaléptem hozzá, s egész egyszerűen beleültem az ölébe, és lesmároltam.

Na, ettől a bugyija hamar megfeszült. Annyira részeg voltam, hogy az első szexünkből csak jelenetek maradtak meg a fejemben. Pont úgy, mint a pornófilmeken. Nyissz, egy vágás, és máris egy új póz. Az első kép, hogy fejjel lefelé vagyok a kanapén, szinte lógok lefelé, a puncim mered az égnek, ő pedig gyömöszöli belém a farkát. Aztán ide-oda forgatott a kedvére. A farkával ekkor szinte még meg sem tudtam barátkozni, annyira előtört belőle az ősállat, a beteljesülés iránti türelmetlen vágy, hogy jobbnak láttam, ha nem vitatkozom az ösztöneivel. Meg aztán a boldog iskolás évek kedélyállapotában a boros kólától nem is nagyon lehetett tőlem nagy csodákat várni. Néha felnéztem rá, vagy épp magam mögé, alá, és maga a tudat, hogy ő feszül itt nekem és rajtam, tette széppé ezt az egészet. Azt sem tudnám megmondani, elélvezett-e, és ha igen, hol és hogyan.

Az első menet után valahogyan becipelt a hálószobába. Egy idő után ott is folytattuk. De ezeket még annyira sem élveztem, mint az elsőt. A közelsége jó volt, nem lehetett volna panaszom semmire, de úgy nem lehet valakivel jót dugni, hogy azt sem tudod, ki az az ember. Márpedig ő zárkózott volt, és borzasztóan önző. Vagy visszafejlődött, vagy még fel sem nőtt igazán. Hajtotta a numerákat, és egyértelmű lett számomra, hogy esze ágában sincs bizonyítani nekem; egy dolog teszi boldoggá, ha magának bizonyít. De mindez feltehetően az önbizalomhiány hozadéka. Egy világszerte ismert sportoló, egy sármos férfi, aki bárkit megkaphat, és egy dolog élteti: megdugni, akit lehet. Mindezt titokban. Nehogy kiderüljön. Nem tudom, hogy ennek köze van-e a lelki traumáihoz, de ami még érdekes: egyetlenegyszer sem élvezett el hangosan. Szép csendben, magában. Még szuszogni se nagyon szuszogott. Lehet, hogy ezért sem vettem észre, ha a csúcsra jutott? Még ezt a legállatiasabb ösztönét, a beteljesülést is igyekezett elfojtani.

Aztán miután kellően megerősítette magában, hogy mennyire ellenállhatatlan és fasza gyerek, elment zuhanyozni. Én meg hirtelen arra lettem figyelmes, hogy hangosan nevetgél, meg beszél. Először azt hittem, hogy nekem mondott valamit, próbáltam visszakérdezni. Aztán csak hallottam, hogy mondogatja.

– Effektíve. Effektíve – ismételgette, és ezen a szón nevetgélt hosszú perceken át. Mondogatta és kacagott. Hogy minek kapcsán jutott az eszébe? Talán azért, hogy „effektíve” Kelemen Annát dugta meg éppen. Ennyi idő távlatából, őt már valamennyire ismerve, az a vicc, hogy ez az egész illik is hozzá, úgy, ahogy van.