JODI ELLEN MALPAS

Kell a férfi

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jodi Ellen Malpas: This Man Confessed

Fordította

HOPPÁN ESZTER (1.-től 6. fejezetig)

EFF BALÁZS (7. fejezettől)

Ez a könyv a képzelet műve. A nevek, alakok, helyek és események a szerző képzeletének a termékei, vagy fiktív módon felhasználtak. Bármilyen egybeesés valós eseményekkel, helyszínekkel, élő vagy holt személyekkel csak a véletlen műve.

Köszönetnyilvánítás

A családomnak és a barátaimnak többször is köszönetet mondtam már ezen az őrület alatt, így ezúttal olyan emberek következnek, akik azóta léptek be az életembe.

Jenny és Gitte, már mondtam nektek, és mondani fogom ezután is, újra és újra: a fenébe is, nagyon szeretlek benneteket, és semmi cicó!

Az ügynökeim, Andrea Barzvi és Kristyn Keene az ICM Partnersnél: amikor besétáltam az irodátokba, tudtam, hogy a legjobb helyre jöttem. Először voltam inkább izgatott, mint túlhajszolt, és ezt nektek köszönhetem. Örökké hálás vagyok érte.

Beth és Selina a Grand Central Publishingnél, köszönet nektek azért, hogy hittetek bennem mint új szerzőben. Lenyűgöznek a jövőm lehetőségei – azé a jövőé, amelyet ti támogattok és erősítetek. Köszönöm.

Köszönet a bloggereknek, akik fáradhatatlanul reklámozzák és támogatják az írókat, és az én őrült, Jesse-megszállott hölgyeimnek, akik teljesen új értelmet adtak a „lelkes” szónak. Örülök, hogy vagytok nekem, úgyhogy soha ne hagyjatok el! Még hosszú évekig szándékozom lekötni eleven érdeklődéseteket, és már alig várom!

Annyi minden történt az Ez a férfi és A férfi alatt kiadása óta, hogy felfogni is nehéz, mégis megtörtént, és velem történt meg – velem, a kis angol lánnyal, akinek volt egy lappangó ötlete, amelytől nem tudott megszabadulni. És örülök, hogy nem tudtam megszabadulni tőle, mert ha így lett volna, nem lenne Jesse Ward, és nem lenne taposás vagy visszaszámolás, nem lennének mogyoróvajba mélyedő ujjak. Ez csak néhány azok közül a rabul ejtő dolgok közül, amelyeket rázúdítottam csodás olvasóimra – ez, és két ember őrült, szenvedélyes szerelme.

A Kell a férfiban rejlő feszültség hatalmas, és remélem, hogy sikerült is kifejeznem. Mert ez a lezárás – a végkifejlet, Jesse és Ava sztorijának utolsó része.

Olvassák élvezettel,

Jodi

1. fejezet

Az idegeim cafatokban lógnak. Fogalmam sincs róla, miért. Tudom, hogy helyesen cselekszem, mégis tiszta idióta idegbeteg vagyok. Egyedül vagyok, a nap első néhány csöndes, elgondolkodó pillanatát élem át, és valószínűleg ezek lesznek az utolsók is. Már vártam ezt a töredéknyi kis időt, szinte fohászkodtam érte a mindent elnyelő káoszban. Szükségem van erre a pillanatra, amikor magam lehetek, amikor felfoghatom a hatalmas ugrást, amit végrehajtok, amikor megpróbálhatom összeszedni magam. Tudom, hogy a mai naptól ezek a pillanatok roppant értékesek lesznek.

Ma lesz az esküvőm.

A mai napon fogom odaígérni magam ennek a férfinak az életem hátralévő részére. Nem mintha ehhez bármiféle papírra vagy fémkarikára szükségem lenne. De neki szüksége van. Ezért van az, hogy mindössze két héttel az után, hogy a Lusso teraszán letérdelt előttem, hozzámegyek. Most pedig köntösben ücsörgök a Manor egyik magánlakosztályában a kanapén – abban a lakosztályban, ahol Jesse akkor, hetekkel ezelőtt sarokba szorított –, és próbálom összeszedni magam.

A Manorban lesz az esküvőm.

Életem legnagyobb napjára az én uram plüss-szexparadicsomában kerül sor. Az idegeim nem csak amiatt bizseregnek, mert én vagyok a menyasszony. A szüleim, a bátyám és egyéb családtagjaim már itt kószálnak valahol Jesse állítólagos vidéki nyaralójában. Mind a házat vizsgálgatják, és a fényűző luxusról áradoznak. Ezért van ötkilós lakat a mellékhelyiségekbe vezető kétszárnyas ajtón. Ezerszer ellenőriztem ezt is meg azt is, hogy minden fából készült, kereszt formájú falidíszt és az aranykereteket eltávolítsák a magánlakosztályokból. A Manor személyzetének is az idegeire mentem. Jesse szerencsétlen alkalmazottai kénytelenek voltak elviselni az állandó pattogásomat és a folyamatos figyelmeztetéseimet, hogy a családom semmiről sem tud. Csak a vállukat vonogatták, megnyugtatón vállon veregettek, vagy együtt érzőn néztek, de ettől még nem éreztem jobban magam. A családom férfi tagjai miatt nem is izgultam annyira, ők úgyis beveszik magukat a bárba, és csak akkor mozdulnak el onnan, ha muszáj, de az anyám és a nagynéném – egészen más. Anyám a maga imádatával minden iránt, ami luxus, végiglelkendezik mindent, magára vállalva az idegenvezető szerepét, hogy megmutassa, milyen csodálatos Jesse vidéki birtoka. Bár ne tenné! Bár maradna apuval a bárban. Bár odabetonozhatnám egy székhez, és éjjel-nappal Mario Csodájával traktálhatnám. Olyan pluszstressz ez, amire tényleg semmi szükségem nincs az esküvőm napján, de amikor az én problémás, neurotikus szülinapos fiúm átölelt kemény, meleg erejével, és kiterített a teraszon, csak egyetérthettem – rohadtul semmi szükség józan észre.

Tudom, hogy ő mindenről gondoskodott. A Manor valóban úgy néz ki, mint valami exkluzív nyaraló, de én tudom, mi van a felső emeleten, és hogy az a sok ágy most táncol a fejem fölött, mintha magányosak lennének. Mert valószínűleg azok is. A Manor már két napja zárva van a tagság előtt, az előkészületek miatt, és ez már önmagában is hatalmas pénzügyi veszteség Jesse-nek a visszatérített tagsági díjak miatt. Úgyhogy most a férfi tagok körében is olyan népszerűtlen lehetek, mint a nők közt. Biztosan egytől egyig gyűlölnek – a nők azért, mert elhalásztam az orruk elől az urukat, a férfiak pedig mostantól azért, mert akadályozom őket kedves szexuális kalandozásaikban.

Felpillantok a plafonra, és kihúzom magam, hogy elűzzem a fokozódó feszültséget. Nem válik be. Túl ideges vagyok. Felülök. A tükörhöz vonszolom magam, és végignézek magamon. Nyugtalanságom dacára elég üdének tűnök. Szinte sugárzom. A sminkem könnyű és természetes. Philippe fantasztikus munkát végzett, amikor csillogást adott sötét hajamnak, a hosszú, súlyos tincsek szabadon lobognak, egyik oldalt ékköves fésűvel megtűzve. Jesse leeresztve szereti a hajamat.

Azt is szereti, ha csipkében vagyok.

Az ajtó felé fordulok, ahol a ruhám lóg, és a szememmel szinte magamba szívom a hatalmas csipketömeget – rengeteg csipke, itt-ott apró gyöngyök csoportjaival. Elmosolyodom. El fog állni a lélegzete. Ez az egyszerű, keskeny vállpántos, ejtett hátú, derékban szűkített darab térdre kényszeríti az én uramat.

Visszafogott elegancia.

Az elefántcsontszín csipke fölkúszik a fenekemen, rásimul a combomra, és minden irányba szétterül körülöttem vagy egy méterre: rengeteg, rengeteg csipke. Zoe a Harrod’stól dicshimnuszokat zengett erről a ruháról. Teljesen eltalálta az ízlésemet, egészen az egyszerű, elefántcsontszín magas sarkúig. Semmi extra, csak egy klasszikus Christian Louboutin tűsarkú.

Felkapom a telefonomat az éjjeliszekrényről. Mindjárt dél. Készülnöm kell. Egy óra múlva a nyári teremben vár Jesse, és esküt teszek neki, hivatalossá téve a neki tett ígéretemet. A gyomrom hirtelen fordul egyet… megint.

Kibújok a köntösből, és leteszem a papucsom, mielőtt belebújnék a pánt nélküli elefántcsont csipkefűzőbe, felhúznám a hasamon, és elrendezgetném apró melleimet a tartókban. Éppen csak, de mégis eltakarják a tökéletes kör alakú horzsolást a mellemen. A jelemet.

Az ajtón halk kopogás hallatszik. Vége a csöndes töprengésnek.

– Igen – kiáltom, és felkapom a köntösömet a fehérnemű fölé, aztán az ajtó felé indulok.

– Ava, drágám, van rajtad valami? – Anyám az.

Kinyitom az ajtót.

– Van, és segíts.

Anyám benyomul, és becsukja maga mögött az ajtót. Fantasztikusan néz ki, egyáltalán nem a hagyományos örömanyás stílust hozza, blézerrel és kalappal, hanem csodálatos osztrigaszín szaténruha feszül remek alakján. Rövid, egyenes hajában tolldísz és gyöngy.

– Ne haragudj, drágám! Csak megmutattam Angela néninek a wellnesst. Szerintem meg fogja kérdezni Jesse-t, hogy eljöhet-e. Le volt nyűgözve. A wellnesshez kell tagsági, vagy csak a vendégeknek van?

Összerezzenek.

– Csak a vendégeknek, anya.

– Értem. De biztos vagyok benne, hogy a családdal kivételt tesz. A nagyszülei, Isten nyugosztalja őket, azt hinnék, hogy a Buckingham-palotában vannak – kezdi babrálni a hajamat, és én eltolom a kezét. – Sikerült már belevarázsolnod magad a fehérneműbe? – méri végig köntösös személyemet csokoládébarna tekintetével. – Már ideje lenne.

Megint leveszem a köntöst, és az ágyra hajítom.

– Szükségem van rád, hogy meghúzd – fordítok hátat neki, és előrehúzom a hajam a vállamra. Jesse nem hiába masszírozott mindenféle krémet a hátamba két teljes hétig, teljesen eltűntek rólam az ütésnyomok. A testi jelek eltűntek, de az agyamba örökre bevésődött az a nap.

– Jól van. – Anyám elkezd babrálni a kapcsokkal. – Ava, látnod kellett volna a nyári termet. Egyszerűen csodálatos. Annyira szerencsés vagy, hogy ilyen fantasztikus helyen mehetsz férjhez. Egy ilyen helyet csak úgy lehet megfizetni, ha az ember adósságokba veri magát.

Örülök, hogy nem látja az arcom, mert fájdalmas nyugtalanságot látna rajta.

– Tudom. – Én is láttam a termet, és valóban gyönyörű. Tessa, az esküvőszervezőnk csinálta meg, de a Manor eleve fényűző ragyogást áraszt, akár esküvő van, akár nincs. Én magam igen kevéssé működtem közre a saját menyegzőm előkészítésében. Jesse a leánykérés másnapján már bemutatta nekem Tessát, ebből arra lehetett következtetni, hogy az én drágalátos férfim már előzőleg megbízta őt az esküvő megszervezésével – azzal az esküvővel, amelyet elvileg felnőtt emberek módjára közösen kellett volna megbeszélnünk. Valamint kapóra jött az is, hogy a Manornak volt esketési engedélye. Meg sem kérdeztem Jesse-t, ezt hogyan intézte el. Én mindössze annyit tettem, hogy elmentem Zoe-hoz ruhát választani. Esetemben szó sem volt tervezési stresszről, legfeljebb helyszínstresszről.

– Tessék. – Anyám körbeforgat, és visszahúzza a hajamat a hátamra. Elgondolkodva méreget, és tudom, mi következik. – Drágám, adhat neked anyád egy jó tanácsot?

– Nem – vágom rá gyorsan, kis mosollyal.

Ő visszamosolyog, és leültet az ágy végébe.

– Ha feleség lesz belőled, a férjed lényegévé válsz – mosolyodik el szeretetteljesen. – Hadd higgye csak azt, hogy ő a főnök, higgye csak, hogy nem is tudnál élni nélküle, de sose hagyd, hogy elvegye a függetlenségedet vagy az egyéniségedet, drágám. És simogatni kell az egójukat, a férfiak olyanok – kacag fel. – Szeretik azt gondolni, hogy ők hordják a nadrágot, neked pedig meg kell hagynod őket ebben a hitükben.

Enyhén megcsóválom a fejem.

– De anya, erre semmi szükség.

– Dehogynem – erősködik. – A férfiak komplikált lények.

Fanyarul felkacagok. Fogalma sincs, hogy ez az én lényem mennyire komplikált.

– Tudom.

– És hiába az erősférfi-látszat, nélkülünk gyengék! – Piruló arcomat a sajátjához vonja. – Ava, én tudom, hogy Jesse szeret, és csodálom az őszinteségét, amikor az érzéseiről van szó, de ne feledd, ki vagy. Sose hagyd, hogy megváltoztasson, drágám.

– Nem fog, anya. – Nem tetszik a beszélgetés iránya, bár már úgyis mindegy. Két napig voltak velünk, miután Jesse megkérte a kezem, és csütörtök óta voltak megint Londonban, így aztán megtapasztalhatták, hogyan viselkedik velem Jesse – eltekintve a tombolásoktól és a mindenféle mértékű dugásoktól. Látták az izzást, az álladó érintéseket, a vonzalmat, és figyelő tekintetük nem maradt észrevétlen. Legalábbis előttem. Jesse mit sem sejt. Vagyis nem mit sem sejt, hanem nem érdekli, én pedig nem akarok változtatni ezen. Vágyom a folyamatos érintkezésre, éppúgy, mint ő.

Anya rám mosolyog.

– Gondoskodni akar rólad, és meglehetősen világossá tette, hogy értékes vagy neki. Annyira boldoggá tesz engem és apádat a tudat, hogy találtál egy olyan férfit, aki imád, aki a csillagokat is lehozná neked az égről.

– Én is imádom őt – feleltem csöndesen. Anyám szavainak őszintesége belemart a hangszálaimba, s kissé megremegett a hangom. – Kérlek, ne ríkass meg. Tönkremegy a sminkem.

A tenyerébe fogja az arcom, és puszit nyom a számra.

– Jó, hagyjuk az érzelmeskedést. Csak annyi, hogy sose tégy olyasmit, amit nem akarsz. Azt is látom, hogy elég meggyőző tud lenni. – Ezen elnevetem magam, és anya velem nevet. Még hogy meggyőző. – Olyan kár, hogy az ő családja nem tud itt lenni – mélázik anyám.

Kissé megrezzenek.

– Már mondtam, külföldön élnek. Nem nagyon tartják a kapcsolatot – Nem akartam belemenni abba, miért marad távol Jesse családja. Nagyon nem. Elég a sztori, amit Jesse akkor szőtt, amikor először találkoztunk. Teljesen hihető.

– A pénz – sóhajt fel anyám. – Több családot szakít szét, mint bármi más.

– Valóban – helyeselek. Akárcsak a szextanyák és a playboy nagybácsik.

Újabb kopogás hallatszik, és Elizabeth otthagy az ágyon, hogy kinyissa az ajtót.

– Ó, ez Kate lesz – fuvolázza.

– Hoztam inni! Hú, Elizabeth, fantasztikusan nézel ki! – Kate izgatott hangja már behatol a szobába, mielőtt még ő maga is benyomulna anyám mellett, és derűs kék szemmel végigmérne. – Te még nem öltöztél fel? – tesz le egy tálcát a faládára. Csodásan fest egyszerű elefántcsontszín szaténruhájában, hosszú fürtjei lángnyelvekként keretezik fehér arcát. Ő az egyetlen koszorúslányom, de lelkesedésben tízzel is felér.

– Most fogok – állok fel, és megigazítom a melleimet a fűzőben.

– Nesze, igyál egyet – nyújt felém valami rózsaszín löttyöt.

– Igen, igen, mindenképpen! – kántálja anyám. Becsukja az ajtót, és sietve szerez magának is egy poharat. Belekortyol és felmordul. – Az a kis olasz tudja, mi kell a nőknek.

Fejemet rázom a felém nyújtott pohárra.

– Nem, nem kell. – Nem akarok alkoholt lehelni Jesse orra alá.

– Kisimítja az idegeidet – erősködik Kate, megfogva a kezemet és belenyomva a poharat. – Igyál csak.

Ő tudja az idegességem okát. Vele ellenőriztettem a lakatot és a magánlakosztályokat vagy ezerszer. Felvont szemöldökkel biccent a pohár felé, én pedig beadom a derekam, és jót húzok Mario Csodájából. Csodás, mint mindig, de rajtam most nem segít semmiféle alkohol.

– Hol van Jesse? – érdeklődöm, és leteszem a poharat. – Múlt éjszaka óta nem láttam. – Ismerve anyám maradi nézeteit, ragaszkodtam hozzá, hogy az esküvő előtti éjszakán aludjunk külön. Jesse csak egy perccel éjfél előtt volt hajlandó elhagyni a szobámat, akkor is csak fenséges bosszankodással, miután anyám már dörömbölt az ajtón, hogy elküldje. Láttam rajta, hogy legszívesebben letaposná Elizabethet, de meglepő módon különösebb cirkusz nélkül beadta a derekát, s csupán egyetlen gyilkos pillantást vetett anyámra, aki kikísérte.

– Szerintem készülődik – hajt le Kate egy Csodát.

– Lassan a testtel, Katie Matthews! – feddi anyám, és elveszi tőle a poharat. – Még előtted áll az egész nap.

– Elnézést – vigyorodik el pimaszul Kate. Én tudom, miért kezd el máris inni: a problémát Samnek és Dannek hívják.

– Mi van apuval meg a tesómmal?

– A bárban vannak, Ava. Minden férfi ott van – hangsúlyozza ki Kate a „minden”-t.

– Minden férfi? – kérdezek vissza. – Úgy érted, Sam is?

Kate rábólint nyilvánvaló célzásomra.

– Igen, mindegyik, kivéve Jesse-t, és beleértve Samet… meg Dant.

Összerezzenek. A mai nap kemény lesz Kate-nek. Dan elhalasztotta visszatérést Ausztráliába, hogy itt lehessen az esküvőmön, de nem mondott túl sok mindent, se a lánykérés estéjén, se azóta, de nem is kellett. Nyilvánvaló, hogy gondot okoz neki az életem alakulása és Kate közelsége is, főleg hogy egy mit sem sejtő Sam is a színen van. Kate is küszködik, noha próbálja leplezni.

– De most már gyerünk – üti össze a tenyerét Kate. – Felöltözöl végre, vagy így akarsz bevonulni? Persze Jesse nem bánná…

Rámosolygok temperamentumos barátnőmre. Ő tud Jesse csipkemániájáról, anyám viszont nem.

– Felöltözöm. – Kicsomagolom a cipőmet a selyempapírból, és felhúzom. Egy csapásra jó tíz centivel magasabb leszek. – Hajrá! – Mély levegőt veszek, és az ajtó felé indulok, ahol a ruhám vár. Megállok előtte, és magamba szívom a különleges látványt.

– Talán elmehetnél a mosdóba, mielőtt belebújsz – javasolja anyám, aki odalép mellém. – Ó, Ava. Még sosem láttam ehhez foghatót.

Egyetértőn felmordulok, és többször is végignézek a műalkotáson.

– Tudom. És igen, rám fér egy pisilés. – Otthagyom anyámat, hadd csodálja a ruhát, és a fürdőszoba felé indulok, s rajtakapom Kate-et, ahogy anyám háta mögött kuncog. Ha az esküvő helyszíne nem aggasztana eléggé, akkor is itt van a probléma, hogy Dan és Kate egész nap csak egy köpésnyire lesz egymástól.

Halkan becsukom az ajtót, mielőtt elvégezném a dolgom, és kiélvezném a magányos pillanatot, amíg kiürül a hólyagom. Aztán hangos kopogást hallok a lakosztály ajtaja felől, majd anyám fejhangú, rémült sivítását. Mivel tudni szeretném, mi történik, sietve rendbe hozom magam, és kezet mosok, aztán kilépek a fürdőből.

– Jesse! – Anyám szemlátomást teljesen fel van dúlva. – Nem leszünk jóban, ha nem azt csinálod, amit kell!

Kate-re pillantok, aki magához vesz még egy kis Csodát, amíg anyám nem néz oda. Vállat von, és vigyorog.

– Mi a helyzet? – kérdezem.

– Jesse látni akar téged, Elizabeth meg hallani sem akar róla.

Égnek emelem a tekintetem, aztán az ajtóra nézek, ahol anyám elállja keret és az ajtószárny közti rést. Aztán meghallom Jesse-t.

– Nem lesz semmi gond, mama, ha beengedsz. – Tudom, hogy Jesse vigyorog anyámra, de játékos modora nem téveszt meg. Kihallom hangjából a fenyegetést, még anyámmal szemben is. Be fog jönni, és ebben Elizabeth sem akadályozhatja meg.

– Jesse Ward, ne nevezz engem mamának, amikor alig kilenc évvel vagy fiatalabb nálam – fröcsögi anyám. – És most menj innen! Fél óra múlva úgyis meglátod.

– Ava! – kiabál be Jesse anyám mellett.

Visszakapom a tekintetem Kate-re, ő pedig bólint, mint aki szavak nélkül is ért. Mindketten az ajtóhoz ugrunk. Kate leakasztja a ruhámat, én pedig felfogom az alját, aztán kirohanunk vele a fürdőszobába, és felakasztjuk az ottani ajtó belső oldalára.

Kate nevet.

– Anyád jobb belátásra tér, vagy mindenáron tovább akarja idomítani?

– Fogalmam sincs. – Lesimítom a ruhám elejét, és követem Kate-et kifelé, aztán becsukom magam mögött az ajtót. Anyám továbbra is őrzi a bejáratot, erősen megvetve lábát. De ez nem fogja útját állni Jesse-nek.

– Jesse, ne csináld! – Anyám nekifeszül az ajtónak. – Ne! Balszerencsét hoz. Csöppet sem tiszteled a hagyományt, te makacs alak?

– Engedj be, Elizabeth! – Jesse már a fogát csikorgatja, jól tudom.

Kate-re pillantok, és megrázom a fejem. Jesse átgázol anyámon, mint ahogy ígérte, hogy megteszi, ha anyám az útjába áll, márpedig most kétségtelenül ez a helyzet.

Katie újabb poharat vesz el a tálcáról, és lezseren az ajtóhoz sétál.

– Elizabeth, engedd már be. Úgysem tudod megállítani. Ez a fickó egy rinocérosz.

– Nem! – Anyám a padlóba vájja sarkait – nem mintha számítana. Már ő is kapiskálhatná ezt, bár még nem töltött el túl sok időt Jesse társaságában. – Ez nem egy… Ó! Jesse Ward!

Magamban elmosolyodom, miközben látom, hogy elszánt anyámat kissé fölemelik, majd óvatosan arrább teszik, hogy hozzám lehessen férni. Anyám lesimítja a ruháját, és megigazítja a hajdíszét, miközben folyamatosan pöröl az emberemmel. Aztán visszanézek a nyitott ajtóra, ahonnan zöld vágytavak merednek rám a kifejezéstelen, borostás arcból. Mohó tekintetem elszakad az övétől, és lassan elindul lefelé félmeztelen testén, ahogy előttem áll egy szál bő sortban, nedves mellkassal, verítéktől sötétlő hajjal. Megint futott.

– Nos! – pufog anyám. – Ava, mondd meg neki, hogy menjen el! – Nem tűnik túl boldognak.

Megint Jesse szemébe nézek.

– Semmi baj, anya. Csak öt perc.

Jesse szeme helyeslőn felszikrázik, miközben türelmesen várja, hogy anyám beadja a derekát, és magunkra hagyjon bennünket. Anyám persze mit sem vesz észre ebből, de Jesse-től még ez az apró gesztus is szokatlanul tisztelettudó. Máskor bárhol és bármikor azonnal lecsap rám, így aztán az a tény, hogy nem rakja ki anyámat a szobából erővel, kész meglepetés. Egy kicsit átgázolt ugyan rajta, de lehetett volna durvább is.

Perifériás látásommal észlelem Kate-et, aki odamegy anyámhoz, és megfogja a karját.

– Gyere, Elizabeth. Csak pár perc.

– De hát a hagyomány! – ellenkezik anyám, de azért hagyja, hogy Kate kivezesse. Halványan elmosolyodom. Jesse és az én kapcsolatomban aztán igazán nincs semmi hagyományos. – Mi az a forradás a mellkasán? – hallom anyám kérdését, miközben hagyja magát kivonszolni a szobából.

Az ajtó becsukódik, és mi továbbra is egymás szemébe nézünk, s egyikünk sem szól semmit jó hosszú ideig. Csak iszom magamba a látványát, minden egyes kidolgozott izomrostját, a tiszta szépség minden porcikáját.

Végül megszólal.

– Nem akarom levenni a szemem az arcodról.

– Nem?

Finoman megrázza a fejét.

– Ha megtenném, csipkét látnék, ugye?

Bólintok.

– Fehér csipke?

– Elefántcsontszín.

Kissé megemelkedik a mellkasa.

– Magasabb is vagy, úgyhogy magas sarkú cipő van rajtad.

Újra bólintok. Nagy veszély fenyegeti a frizurámat, a sminkemet és az alsóneműmet, ha az a szempár elkalandozik az arcomtól. Valamint veszélybe kerülne a napirend is. Tessa bármelyik pillanatban itt lehet, hogy ellenőrizze, kész vagyok-e, hogy aztán közölje velem, hány lépésnyire van a nyári terem, és mennyi idő alatt kell odaérnem.

Jesse pislog néhányat, és tudom jól, hogy nem tud ellenállni a leselkedés csábításának; jobban tud majd uralkodni magán, ha szembesül a teljes élménnyel, és én is jobban tudok majd. De nem egyszerű. Verítékcseppek csorognak le a halántékán, a nyakán, le a mellkasára, majd csillogva kanyarognak tovább a hasa domborulatain, hogy eltűnjenek a nadrágja dereka alatt. Megrebbenek, amikor tekintete elengedi az enyémet, és lustán végigpásztázza a testem, s közben egyre hevesebben emelkedik-süllyed a mellkasa. Bizsereg mindenem, s próbálom féken tartani testem reakcióit a tökéletességére, de azt is akarom, hogy azonnal és helyben a magáévá tegyen.

– Épp most gázoltál át anyámon. – Próbálom palástolni a vágyamat, de mint mindig, most sem sikerül. Ennek a pasinak lehetetlen ellenállni, főleg amikor így néz – amikor csak úgy süt belőle a csodálat.

Megelőzöm. Lassan odamegyek hozzá, és megállok verítéktől csillogó teste előtt, aztán buja ajkára pillantok. A légzése felgyorsul, a mellkasa majdnem hozzáér az enyémhez.

– Az utamban volt – feleli halkan, nagy levegőt véve.

– Balszerencsét hozol. Nem lenne szabad látnod a szertartás előtt.

– Akkor tarts vissza! – Lehajtja a fejét, és szája súrolja az enyémet, de a testemhez nem ér. – Hiányoztál.

– Csak tizenkét óra telt el. – A hangom fojtott és csábító, pedig jól tudnom, hogy nem lenne szabad ösztönöznöm az érintkezést, amikor ő csupa izzadt izom, én meg ott állok tökéletes hajjal és sminkkel, talpig csontszín csipkében.

– Az túl sok. – Lassan végigfuttatja nyelvét az alsó ajkamon, s halk nyögést csal ki belőlem. Folyamatosan küzdök a természetes késztetéssel, hogy belekapaszkodjam széles vállába. – Te ittál – vádol meg szelíden.

– Épp csak egy kortyot. – Olyan, mint egy véreb. – Nem kéne ezt csinálnunk.

– Hogy mondhatsz ilyet, amikor így nézel ki, Ava? – Ajka az enyémre tapad, a nyelve bejáratot keres, biztatja az ajkamat, hogy szétváljon és befogadja. Forró hevessége eloszlatja minden eddigi idegességemet, s mindenről elfeledkezem, ahogy birtokba vesz, de a kezét nem használja. Csak a nyelvünk érintkezik, de ez is éppoly pusztító, mint bármi más. Érzékeim telítődnek, az elmém elködösül, a testem szinte könyörög érte, de ő csak a nyelvét mozgatja lassan, folyamatosan, néha visszahúzódva, hogy játsszon az ajkammal, aztán visszacsusszant a számba. Együtt zümmögök a ritmusával, és combom között bekövetkezik az elkerülhetetlen, miközben kényeztet.

– Jesse, lekéssük a saját esküvőnket. – Meg kell állnunk, mielőtt továbblépünk a következő szintre. Nekem kell megtennem.

– Ne mondd, hogy hagyjam abba, Ava. – Ráharap az alsó ajkamra és lassan a foga közé szívja. – Soha ne mondd, hogy hagyjam abba, amikor csókollak. – Lassan térdre ereszkedik, megfogja a kezem, és lehúz magához. Lerúgom a cipőm, és engedelmeskedem. Hüvelykujjával néhányszor körkörösen végigsimít a kézfejemen, aztán csodás zöld tekintete az enyémet keresi. – Készen állsz erre az egészre? – kérdezi csöndesen.

A homlokomat ráncolom.

– Azt akarod kérdezni, hogy még mindig hozzád akarok-e menni?

Kissé elhúzza a száját.

– Nem. Abban nincs pardon. Azt kérdezem, hogy készen állsz-e.

Alig tudok elfojtani egy mosolyt az őszinte megnyilvánulás hallatán.

– És ha azt mondom, hogy nem?

– Nem mondod.

– Akkor miért kérded?

Szégyenlősen elmosolyodik, aztán vállat von.

– Ideges vagy. Én pedig nem akarom, hogy ideges legyél.

– Jesse, azért vagyok ideges, mert itt esküszünk. – Szerintem a menyasszonyoknál általában normális dolog az idegesség, de nekem mégis a helyszín okozza a legnagyobb gondot.

Lehervad a mosolya.

– Ava, mindent elrendeztem. Mondtam, hogy nem kell izgulnod, úgyhogy semmi okod rá. Ennyi.

– Nem hiszem el, hogy rávettél. – Lehajtom a fejem, s némi bűntudat fog el, amiért kételkedtem a szavában. Pontosan tudom, miért esküszünk a Manorban. Mert itt nincs várólista, nem kell senkihez alkalmazkodni a foglalással. Itt minden késedelem nélkül oltárhoz vezethet.

– Hé! – emeli fel az állam, és kényszerít, hogy fájdalmasan szép arcába nézzek. – Hagyd ezt abba!

– Bocs – mormogom.

– Ava, kicsim, azt akarom, hogy élvezd a mai napot, ne pedig olyasmin idegeskedj, ami úgysem történik meg. Sosem tudják meg, ezt ígérem neked.

Lerázom magamról a nyugtalanságot, és elmosolyodom. Máris jobban érzem magam megnyugtató szavaitól. Hiszek neki.

– Rendben.

Nézem, ahogy feláll, és odamegy az egyik komódhoz, kivesz valamit a fiókból, aztán elmegy egy törülközőért. Összevonom a szemöldököm, amikor visszatérdel hozzám, és megtörli az arcát, aztán a haját, majd magára teríti a törülközőt.

Széttárja a karját.

– Gyere ide! – mondja halkan, én pedig habozás nélkül az ölébe mászom, és hagyom, hogy átfogjon a karjával, arcomat a mellkasán nyugtatom, a törülközőn. Tiszta verítékének illata az orromba kúszik, és én azonnal megnyugszom. – Jobb? – kérdezi, és közelebb húz.

– Sokkal jobb – mormogom bele a törülközőbe. – Szeretlek, uram – vigyorodom el.

Érzem, hogy kissé megremeg alattam, a néma kacagás jeleként.

– Azt hittem, hogy az istened vagyok.

– Az is.

– Te pedig az én csábító démonom. De lehetsz a ház hölgye is.

Elhúzom a fejem a mellkasától, és látom, hogy vigyorog.

– Nem vagyok a szexház hölgye!

Nevet és visszahúz, miközben élvezettel simogatja fényes hajamat, és mélyen, elégedetten beszívja a levegőt.

– Amit csak akarsz, hölgyem.

– A „hölgyem” pont megteszi. – Tudom, hogy a kezem végigfut nedves hátán, de igazából nem törődöm vele. – Annyira szeretlek.

– Tudom, Ava.

– Készülődnöm kell. Tudod, férjhez megyek.

– Valóban? És ki a szerencsés flótás?

Elmosolyodom, és újra elhúzódom tőle. Látni akarom.

– Egy problémás, neurotikus irányításmániás – nyúlok fel, és megérintem az arcát. – De nagyon jóképű – suttogom, és a tekintetét keresem, amely engem fürkész. – Eláll a lélegzetem, amikor hozzám ér, és az eszméletlenségig dug. – Várom, hogy letoljon, de csak vékony vonallá keskenyedik a szája, úgyhogy megcsókolom az állát, és a szája felé indulok. – Már alig várom, hogy egybekeljünk. Lassan menned kéne, hogy ne várakoztassam meg.

– Mit szólna ez a pasi, ha rajtakapna, ahogy egy másik férfival csókolózol? – kérdezi a szám mellől.

Elvigyorodom.

– Valószínűleg kiherélné, aztán elásná vagy elégetné – valami ilyesmi.

Nagyra nyitja a szemét.

– Eléggé féltékeny típusnak tűnik. Nem hinném, hogy magamra akarnám szabadítani.

– Tényleg nem kéne. A földbe taposna – vonok vállat, ő pedig nevet. Azzal a szikrázó szemű nevetésével, amitől sugarak szaladnak szét abban a gyönyörű zöld szempárban. – Boldog vagy? – kérdem.

– Nem, majd betojok a félelemtől – dől hátra, és engem is magával húz. – De bátor vagyok. Csókolj meg.

Rávetődöm, számmal végigsimítok az arcán, és elégedetten búgok, de nem kapok időt túl sok élvezetre.

Kitárul az ajtó.

– Jesse Ward! Tágulj az izzadt testeddel a lányomtól! – anyám megbotránkozó kiáltása megtöri a meghitt pillanatot.

Nevetésben török ki, anyám hangja kizökkent a Jesse iránti transzból. És Jesse hagyja.

– Ava! Izzadságszagú leszel! Állj fel! – Dühös tűsarkak kopognak felénk. – Tessa, segíts, jó?

Hirtelen kezek ragadnak meg mindenhol, és próbálnak lerángatni Jesse-ről.

– Anya! Elég ebből! – nevetek, és Jesse-be kapaszkodom. – Majd felállok egyedül!

– Akkor csináld! Fél óra múlva lesz az esküvőd, a hajad tönkrement, megszegtél egy régi szokást, és itt hemperegsz a földön a leendő férjeddel – pufog tovább anyám. – Tessa, szólj rá!

– Igen, gyerünk, Ava! – Tessa kemény, mégis fojtott hangja szinte belém döf. Kedves nő, de mindene a szervezettség.

– Oké, oké – morgok, feltápászkodom Jesse-ről, és lesimítom a ruhám.

– Nézz csak végig magadon! – jajdul fel anyám, és a hajamat kezdi babrálni. Kétségbeesetten próbálok komoly arcot vágni, miközben Jesse még csak nem is tesz úgy, mintha távozni akarna, hanem inkább felkönyökölve gyönyörködik abban, hogyan ráncigál az anyám. – Mint két nagy gyerek – folytatja Elizabeth egyre dühösebben, és problémás pasimra szegezi csokoládébarna tekintetét. – Kifelé!

– Rendben. – Jesse egyetlen sima rugaszkodással feláll, gyönyörű izmai kidudorodnak. Tessa nyálcsorgató bámulata nem kerüli el a figyelmem, de hamar kizökken kábulatából, amikor észreveszi, hogy összevont szemöldökkel figyelem.

– Majd én a gondjaimba veszem a vőlegényt – jelenti ki, és próbál mindenhova nézni, csak az én istenem félmeztelen felsőtestére nem. – Gyere, Jesse.

– Várj! – Jesse a nyakamra néz. – Hol a gyémántod?

– A kurva életbe! – kapok a mellkasomhoz, és vadul végighodozom a tekintetemet a földön. – A francba, francba, francba! Anya!

– Ava! – hördül fel Jesse. – Kérlek! Moderáld magad!

– Ne pánikolj! – Anyám négykézlábra ereszkedik, és keresgélni kezd az ágy alatt, míg én a plüss-szőnyeget fésülöm át.

– Itt van! – kapja fel Tessa a padlóról az ékszert, és Jesse azonnal kikapja a kezéből, mielőtt elindulhatna felém.

– Fordulj meg! – morogja, és azonnal engedelmeskedem. Szívem vadul dörömböl. Ez a nyavalyás gyémánt lesz egyszer a halálom. – Tessék. – Ajka a vállamra tapad, csípője a fenekemhez simul.

– Majd adok én nektek a padlón hemperegni! – dohog anyám. – Most pedig kifelé! – kezdi rángatni jövendőbelim karját, és Jesse nem rázza le magáról.

Hátrafordulok, és intek Jesse-nek, aztán pukedlizem, mire anyám felhördül, Jesse pedig vigyorog, aztán hagyja, hogy Tessa kituszkolja.

– Remek. És most bújj bele abba a ruhába, Ava O’Shea! Hol van?

A fürdőszoba felé mutatok, és leülök az ágy végére.

– A fürdőben. És már nem sokáig szólíthatsz így – jegyzem meg fensőbbségesen.

Anyám végigtrappol a szobán.

– Nekem mindig is Ava O’Shea leszel – morogja. – Talpra! Apád egy perc múlva itt lesz, hogy lekísérjen.

Felállok, és elrendezem a fehérneműmet.

– Jól van?

– Apád? – kérdez vissza anyám. – Ideges, de nem annyira, hogy pár whiskyvel ne lehetne orvosolni. Utál szerepelni.

Valóban. Nyilván alig várja majd, hogy átadhasson Jesse-nek, hogy végre elmenekülhessen a figyelem elől, és beleolvadhasson a tömegbe. Váltottunk pár szót a beszédekről, és láttam az arcán a rettegést. Mondtam neki, hogy nem muszáj, de ő ragaszkodott hozzá, akárcsak anyám.

A ruhám lekerül a fogasról, és ott pompázik előttem. Anyám vállára támaszkodom, és belelépek, anyám pedig felhúzza rajtam, hogy átdughassam a karom a finom pántok alatt, aztán megfordít, és begombolgatja a tucatnyi apró gyöngyöt végig a hátamon. Megigazítja vállamon a pántokat. Csöndben van, aztán megáll. Tudom, mit látnék, ha hátrafordulnék, és nem vagyok benne biztos, hogy el tudnám viselni. Aztán szipogás üti meg a fülem.

– Anya, kérlek ne!

Megindul a keze.

– Mit ne?

Hátrafordulok, és gyanúm beigazolódik. A tekintete felhős, és halkan szipog.

– Anya! – figyelmeztetem szelíden.

– Ó, Ava! – Kiszalad a fürdőszobába, vad vécépapír-tépdesés hallatszik, majd orrfújás zaja. Tudtam, hogy ez lesz. Aztán felbukkan az ajtóban, és a szemét nyomkodja valami papírral. – Ne haragudj. Eddig olyan jól bírtam.

– Valóban – helyeselek. – De most segíts! – El kell vonnom a figyelmét.

– Persze, persze. Mit csináljak?

– A cipő – mutatok arrafelé, ahol lerúgtam a lábbelimet, ő pedig felkapja, és a lábam elé teszi.

– Köszönöm. – Felhúzom szétfolyó ruhámat, és belecsúsztatom a lábam a Louboutin-féle költeménybe. – Milyen az arcom? – érdeklődöm.

Nevet.

– Úgy érted most, hogy az egészet beletörölted Jesse-be?

– Igen – felelem, és a fürdőszoba felé indulok, hogy szemügyre vegyem magam.

– Rád férne egy kis púder – kiabál utánam.

És igaza van. Fogom a púderpamacsot, és végighúzom az arcomon, aztán fölfrissítem lekopott rúzsomat, és fölteszek még egy kis szemfestéket. A hajam immár nem annyira selymesen sima a padlón végrehajtott hempergés után, de a fésű még a helyén van. Sokkal jobban érzem magam. És ez Jesse műve. A puszta jelenlétével is kiszív belőlem minden aggódást, és most már alig várom, hogy teljes csipkedíszemben odalent legyek, és találkozzam vele.

– Ó, Joseph, nézd csak a lányod! – kiált fel anyám, arcát apu vállába temetve és telekönnyezve a háromrészes antracitöltönyt. Kate enyhe homlokráncolás kíséretében megsimogatja a hátát, apám pedig gyöngéden derékon fogja. Ez ritkaság. Nem az a testkontaktusos fajta.

Rámosolygok, és ő viszonozza.

– Ne kezdd! – figyelmeztetem.

– Nem is akartam mondani semmit – nevet. – Csak annyit, hogy gyönyörű vagy. Tényleg gyönyörű, Ava.

– Tényleg? – döbbenek meg ezen a leplezetlen szeretetmegnyilvánuláson, még ha csak a szavak szintjén is.

– Igen, tényleg – biccent élesen. – Kész vagy? – Elfordítja magától anyámat, és lesöpri az öltönyét, mintha az előbb nem is mondott volna szerető szavakat a kislányának.

– Igen, abszolút kész vagyok. Apu, vezess Jesse-hez – jelentem ki parancsolón, és ez meg is teszi a kívánt hatást: mindenki nevet. Sokkal jobb. Nem bírok el ennyi erős érzelmet. Jesse pont elég.

Tessa ront be.

– Gyertek már! Valami gond van? – fürkészi végig a többieket, akik mind rám néznek. – Elizabeth, Kate, gyertek le, legyetek szívesek – kíséri ki őket a szobából. – Ava, három perc múlva várlak a nyári teremben.

Magunkra hagy bennünket apuval.

– Most pedig belém kell karolnod, apu – incselkedem.

Eltorzul az arca.

– Mennyi ideig?

– Ameddig tart, hogy leérjünk – markolom fel a kálámat – egyetlen szál kálát.

– Akkor haladjunk – emeli fel a könyökét, és én az övébe fonom a karom. – Kész?

Bólintok, és hagyom, hogy apám levezessen a nyári terembe, ahol a szexház ura vár rám.