MONICA MURPHY

Három
megszegett ígéret

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Monica Murphy: Three Broken Promises

Fordította

SZABÓ OLIMPIA

Az olvasóknak.

Nélkületek semmi sem lenne ez a sorozat.

Köszönöm, hogy a végsőkig támogattok.

Nem akarom, hogy elmenjen.

El fog hagyni, pedig még a gondolatát sem bírom elviselni. Éltem vidáman az életemet, és valamiért azt hittem, hogy örökké együtt leszünk. Együtt dolgozunk, együtt élünk, együtt gondolkodunk, együtt nevetünk, és néha, azokban a ritka pillanatokban, amelyekről sosem beszélünk, késő éjszaka, amikor kettesben vagyunk, együtt sírunk.

Fekszünk az ágyban, és úgy fonódik rám, mint borostyán a díszrácsra. Ujjai a hajamban, lehelete a nyakamon, és ettől úgy feltöltődöm energiával, hogy szeretném neki is elmondani, mit érzek. Olyan szívesen elmondanám neki, mit érzek, amikor vele vagyok.

De sosincs bátorságom vallomást tenni.

Most pedig elmegy. Azt mondja, hogy szabad akar lenni. Mintha bármiben visszafognám, bármiben akadályoznám. Zokon veszem, noha tudom, hogy nem kellene. Nem hálátlan. Értékel mindent, amit tettem érte. Márpedig elég sokat tettem érte – talán túl sokat is.

Mardos a bűntudat. Így kezdődött; mindent, amit érte tettem, a bűntudat miatt tettem. Az az igazság, hogy az én hibám, hogy elhagyta a családját. Az én hibám, hogy magára maradt, szálegyedül, alig bírta eltartani magát, és olyasmikre kényszerült, amiket egyetlen nőnek sem volna szabad csinálnia. Amíg újra meg nem jelentem az életében, mint a szőke herceg fehér lovon, és ki nem mentettem a nyomorból.

Ahogy múlt az idő, a bűntudatom lassan, de biztosan átalakult valami mássá.

Valamivé, ami igazi érzés volt.

Őszintének kell lennem, el kell mondanom neki, mit érzek. Szükségem van rá. Kimondhatatlanul. Ha elveszíteném, magamból veszítenék el egy darabot. Ezt nem kockáztathatom meg. Azt hiszem… a jó életbe, eléggé biztosan tudom, hogy szerelmes vagyok belé.

Csakhogy az ő szempontjából az lenne a legjobb, ha messzire elkerülne. Én valahogy mindig tönkreteszem azokat, akik közel állnak hozzám. Őt ettől meg kell kímélnem.

De nem is veszíthetem el.

Első fejezet

Jen

– És miért pillangó?

Előrehajolok, mellem nekinyomódik a szék támlájának. Úgy érzem, mintha hosszú órák óta ülnék már itt, és folyamatosan egy tű birizgálja hátul a nyakam érzékeny bőrét. A tű zümmögése tölti ki a fejemet, és nem hallom tőle a szokásos hangzavart.

Sokkal jobb ez a folyamatos zümmögés. Elviselhetőbb, mint a kérdések és kételyek szakadatlan sora, amitől nem tudok megszabadulni.

– Hahó, Föld hívja Jent. – Fable megmozgatja a kezét az arcom előtt, azután csettint kettőt az ujjaival. A kis szemét. Bárcsak orrba vághatnám, de nem tudom, mert csak szorítom a térdemet, de úgy, hogy kifehérednek a bütykeim.

– Mi van? – szűröm a fogam között, és megrándulok, amikor a tű különösen érzékeny területre ér.

Ó, de mit játszom meg magam? Mindegyik terület érzékeny. Nézzünk szembe a tényekkel. Szánalmas vagyok. Azt hittem, simán megcsináltatom a tetoválást. Sok lelki fájdalmat túléltem már, de fizikai fájdalmat nemigen éreztem még. Nem lehet nagy ügy egy órát végigülni egy széken, miközben tűvel szurkálnak.

De az, nagy ügy, mint kiderült, mert baromira fáj, és úgy szorítok, hogy egy zabszem sem fér a fenekembe.

Zabszem sem fér a fenekébe – anyám mondogatta ezt. Amikor még boldog volt, gondtalan, és egyben volt a családunk.

Aztán széthullottunk és szétszóródtunk. Apámmal nem vagyok beszélő viszonyban. Anya csak akkor telefonál, amikor részeg és bőg.

Iszonyat. Ezért kellett elmenekülnöm a családomtól. Innen viszont egészen más okból akarok elmenekülni.

– Azt kérdeztem, hogy miért pillangót tetováltatsz magadra. Mi a mögöttes jelentése? – kérdezi Fable ingerült hangon, de mivel közben mosolyog, tudom, hogy nem haragszik. Elkísért a belvárosi Vudu Tetoválószalonba. Kis üzlet, Fable ajánlotta, hogy itt tetováltassunk.

Ő is csináltatott egyet, de az övé már el is készült, mert csak egy szó volt, amit elegáns, egyszerű betűkkel írtak rá. Meglepetésül szánja a barátjának, vőlegényének vagy akárkijének, de tekintve, hogy állandóan nyalják-falják egymást, szerintem elég hamar ki fog derülni a meglepetés. Drew Callahan annyira szerelmes belé, hogy az már gusztustalan.

De közben meg tökre tetszik is. Baromira tetszik, főleg mivel amit Fable magára varratott, az egy olyan versből származik, amit Drew írt neki. Fable teljesen el van ájulva tőle, pedig ő aztán nem az az ájulós típus. Elég kemény csaj. Muszáj is keménynek lennie, annyi minden kijutott már neki a sorstól.

Tanulhatnék tőle. Mert én meg puhány vagyok. Közel engedek magamhoz másokat.

És aztán jól átgázolnak rajtam. Vagy rosszabb esetben egyszerűen levegőnek néznek.

– Szabadság – válaszolok végül Fable-nek, és megeresztek egy hangos sóhajt, amikor abbamarad a zümmögés, és érzem, hogy a ronggyal megtörlik frissen tetovált bőrömet. – Eldöntöttem, hogy kiszabadulok abból a fullasztó bábból, ami az életem volt eddig, és nem másokra fogok támaszkodni, hanem a saját lábamra állok. A pillangó ezt tökéletesen kifejezi, nem?

Szinte érzem az ízét. Szabadság. Mindig túlzott mértékben számítottam másokra. A barátaimra. A családomra. De főleg a bátyámra, bár ennek vége, mivel jó ideje meghalt már. Jó, akkor egyszer elmenekültem, és próbáltam egyedül boldogulni, de kudarcot vallottam.

Látványosan.

De most nem fogok. Mindent alaposan végiggondoltam. Tettem félre pénzt. Most megterveztem.

Úgy nagyjából.

– Szerinted tényleg az lesz a legjobb, hogy elmész? – kérdezi Fable. A hangja hitetlenkedő, az arca… szomorú. Ő a legjobb barátnőm, az első igazi barátnőm azóta, hogy magam mögött hagytam a régi életemet. Ő sem tud azonban mindent. Máshogy nézre rám, ha tudna. – Amiatt akarsz elmenni, ami régebben történt veled?

Bólintok, és megrándul az arcom, amikor a tetoválóművész – Dave – újra végigtörli a bőrömet a ronggyal. – Kész – jelenti be tárgyilagos hangon.

– Hát, nem tagadhatom, hogy a múlt is szerepet játszik benne. – Majdnem mindent elmondtam Fable-nek abból az időből, amikor az Aranyásóban dolgoztam. Az egy ócska sztriptízbár a város peremén. A családom nem tud róla, Colint pedig megeskettem, hogy tartja a száját. A hivatalos változat szerint koktélpincérnőként alkalmaztak. A valóság ezzel szemben az, hogy vetkőztem.

A titokra pedig, amiről soha senki nem tudhat, gondolni sem szeretek, nemhogy beszélni róla.

– Mindenkinek van múltja – mutat rá Fable. Az övé például elég rossz, de senki sem hánytorgatja föl neki. Drew nem engedi.

– Tudom. De… Nem maradhatok itt örökre. Még akkor sem, ha te azt szeretnéd – motyogom, és esdeklőn nézek rá. Nem akarom, hogy megint kiselőadást tartson, főleg nem Dave, az új barátunk előtt. Azt hiszem, nem bírnám ki. Tudom, hogy jót akar, de valahányszor rákezdi, félig-meddig meggyőz, hogy tényleg maradnom kellene.

– Nem én vagyok az egyetlen, aki ezt szeretné – mondja Fable felvont szemöldökkel, mindentudó arckifejezéssel.

Szükségtelen reagálnom erre a kijelentésre. Pontosan tudom, kire céloz. Az az illető azt szeretné, ha örökre mellette maradnék, de még azt sem árultam el neki, hogy elmegyek. Ma este fogom bejelenteni.

Legalábbis remélem.

Az övé a ház, ahol lakom, és dolgozni is neki dolgozom. Azt mondja, semmit sem vár cserébe. És én hiszek is neki. A lelkem legsötétebb, legtitkosabb mélyén azt szeretném, ha várna. Ha nagyon sokat várna, ami mind összekötne minket, úgy összekötne, hogy egy hosszú szó lennénk. Nem külön Jen. Nem külön Colin.

JenésColin.

De hát ez ki van zárva.

Ha tehát nem lehet az enyém – és tulajdonképpen nem is volna szabad sóvárognom utána, és nem lett volna szabad hagynom, hogy ilyen sokáig ilyen mértékben függjek tőle –, akkor inkább a teljes szabadságot választom.

Butaság, kockázatos is, és a frász jön rám, ha eszembe jut, mégis… muszáj meglépnem. Nemrégiben történt valami, és egyszerűen nincs más választásom. Pár napja A Kerületben egy vendég képében utolért a múltam. Bejött a bárba, és rendelt egy italt. Szerencsére sikerült elkerülnöm, és megúsztam botrány nélkül.

De ez bármikor megismétlődhet. Amikor felbukkant az a férfi, a sors figyelmeztetett, hogy a múltamat nem tehetem meg nem történtté. Nem akarom, hogy Colin megtudja, mit csináltam. Nem szeretne többet. Onnantól kezdve más szemmel nézne rám.

Azt pedig nem bírnám elviselni.

Alig várom, hogy témát váltsunk, ezért megkérdezem: – Hogy néz ki?

Fable félrebillenti a fejét, nézi a tetoválást a tarkómon. – Nagyon szép. De te sosem fogod látni.

– Tudod, már feltalálták a tükröt. – Dave éppen ekkor nyújt oda nekem egyet. Elveszem tőle, belenézek, és látom magam a nagy tükörben, amely végigfut a fal teljes hosszán. Hosszú hajam hevenyészett kontyba fogva a fejem búbján, így látszik a tarkóm, a bepirosodott bőr és a pillangó.

Finom vonású rajz a kék és a fekete pasztelles árnyalataival. Úgy néz ki, mintha mindjárt megmozgatná a szárnyait, és elrepülne a bőrömről. Ha már most ennyire tetszik, képzelhetik, milyen gyönyörűen fog mutatni, ha megnyugodott a bőröm.

– Nagyon szép – mondom halkan, miközben visszaadom Dave-nek a tükröt, aki maga mellett a pultra teszi.

– Tényleg szép – ért egyet Fable mosolyogva. – Büszke vagyok rád, Jen. Tudom, hogy féltél eljönni.

Az nem kifejezés, hogy féltem, de most már én is büszke vagyok magamra. Kibírtam. Kivarrattam magam, és nem sírtam, nem rohantam el a szalonból, amikor ez a jól megtermett Dave megszúrt a tűjével, pedig tartottam tőle, hogy így fog elsülni. Kicsit gáz, hogy ilyen semmiségre vagyok büszke. Ha anyám egyszer meglátja, ki fog akadni. Apámnak az lesz a véleménye, hogy közönséges repedtsarkú vagyok – ezek az ő szavai, nem az enyémek. Nem mintha azt tervezném, hogy a közeljövőben megmutatom nekik. Nem akarok hazamenni, nem is fogadnának kitörő örömmel. Gyanítom, hogy tulajdonképpen örülnek, amiért megszabadultak tőlem. Terhes voltam a számukra.

Van egy olyan érzésem, hogy Colin sem lesz oda érte. De hát nem is azért csináltattam, hogy másoknak tetsszen. Hanem a magam kedvére.

Dave most fedőkötést tesz a friss tetoválásra, és monoton hangon eldarálja a kezelésére vonatkozó tudnivalókat, mintha már milliószor elmondta volna, ami valószínűleg így is van. Átnyújt egy papírlapot az írásos útmutatóval, és rápillantok ugyan, de igazából nem látom a szavakat. Túlságosan lefoglalják az agyamat életem azon szereplői, akiknek úgy szeretnék a kedvére tenni, mégis olyan ritkán sikerül.

Kísértenek, állandóan jelen vannak a gondolataimban, mintha szellemek volnának, amiktől nem tudok megszabadulni. Még Colin is felbukkan, ami hülyeség, hiszen együtt élek vele.

Fable-nek csörög a mobilja, és mivel rögtön elmosolyodik, amikor a kijelzőre pillant, tudom, hogy Drew keresi. Nézem, ahogy arrább lép tőlem, hogy nyugodtan beszélhessen, nekem pedig féltékenység szorítja össze a szívemet, de annyira, hogy fáj.

Én is erre vágyom, bár hangosan soha nem ismerném be, pláne Fable-nek nem. Feltétlen szeretetre, olyan férfira, aki bármit – tényleg bármit – megtesz, hogy boldoggá tegyen. Biztonságra. Szerelemre.

Ha őszinte akarok lenni magamhoz, arra vágyom, hogy mindezt Colintól kapjam meg.

Úgy viselkedik, mint aki többet akar tőlem, de azután mindig visszavonul. Több intim pillanat köt hozzá, mint bárki máshoz egész életemben. Aludtam az ágyában. Megölelt. Megpuszilt… de csak úgy, ahogy egy fiútestvér puszilja meg a húga arcát vagy homlokát.

Emiatt biztos vagyok benne, hogy soha nem fogok neki többet jelenteni. Colinnal mi együtt nőttük fel. Na, jó, hárman voltunk, Danny, Colin meg én. A bátyám volt Colin legjobb barátja. Úgy volt, hogy együtt vonulnak be a haditengerészethez, de aztán valahogy csak Danny öltözött be egyenruhába. Azután elment Irakba.

És nem jött haza.

Az ő szelleme kísért a legtöbbet, bár ő nem ítélkezik fölöttem, és nem érzem magam tőle kényelmetlenül. Nem feltétlenül. Inkább úgy fogalmaznám meg, hogy bátyámként figyelmeztet, hogy néha nem a legjobb döntést hozom. Ha mindent tudna rólam, soha nem bocsátana meg.

Emellett bűntudatot ébreszt bennem, amiért bizonyos… érzelmeket táplálok Colin iránt. Sokszor gondolkodom rajta, hogy vajon mit szólna hozzá Danny. Helyeselné, hogy összejöjjek Colinnal? Vagy minden tőle telhetőt elkövetne, hogy ne legyünk egy pár?

Nem számít. Danny meghalt, és úgysem leszünk egy pár Colinnal. Akármennyire szeretném is, hogy összejöjjünk, Colin nem akarja. Azt szívesen veszi, ha ott vagyok a közelében. Szereti, hogy számíthat rám mint támaszra, amikor megrohanják az érzelmei, a démonjai.

De nem vágyik rám. Nem úgy, ahogyan a legfontosabb lenne. Nem úgy, ahogyan én szeretném.

Úgyhogy inkább felejtsük el. Ne álmodozzunk.

Ma este beadom a felmondásomat. Egy hónapig maradok még, ennyi idő alatt bőven találhat helyettem pincérnőt. Ennyi idő alatt én is bőven találok magamnak másik lakást, új munkát és új életet egy új városban. Pontosan tudom, hová megyek, szó sincs róla, hogy improvizálnék, és egy hirtelen ötlettől vezérelve forgatnám fel fenekestül az életemet.

Illetve egy kicsit azért mégis. Mindig is impulzív személyiség voltam. Lett is belőle elég sok bajom a múltban. Most remélhetőleg nem lesz.

Colin haragudni fog, amiért elmegyek, de a tetoválásból talán, de csak talán erőt meríthetek. Eszembe fogja juttatni, hogy helyes, amit tenni készülök. Muszáj elmennem. Rendesen meg kell tanulnom végre egyedül boldogulni az életben, mert legutóbb csak gyerekes módon elmenekültem otthonról, és a kocsimban éltem. Most már azonban idősebb vagyok. Tapasztaltabb. Okosabb.

Meg kell tanulnom repülni és szabadnak lenni.

Colin

Nyüzsög az étterem, akár egy hangyaboly. Augusztus második felében járunk, visszajött az összes egyetemista, ami azt jelenti, hogy A Kerületben meglódult az üzletmenet. Tömve van a bár, az alkalmazottaim térdig lejárják a lábukat, a konyhában vég nélkül készülnek az előéletek, egymás után adják ki az óriási tányérokat, mert úgy tűnik, ma este egyetlen vendég sem vágyik komplett vacsorára.

Csak le akarják inni magukat. Ünneplik, hogy újra elkezdődött a tanév, vagy alkoholba fojtják a bánatukat, mert… mert újra elkezdődött a tanév.

Nem érdekel, melyik az oka. Amíg folyamatosan rendelik az italokat, és busás borravalóval jutalmazzák a keményen dolgozó személyzetet, én elégedett vagyok.

– Szia, te vagy a tulaj, ugye?

Ahogy felpillantok, egy csinos lányt látok magam előtt, arcán reményteljes mosoly. Valószínűleg állást keres. Épp a múlt héten vettem fel egy hoszteszt, vagyis jelen pillanatban nincs üres állásom, de ilyen helyzetekben mindig kitöltetek egy jelentkezési lapot. Sosem tudhatja az ember, mikor megy el valaki, és nem könnyű jó munkaerőt találni. – Én – válaszolom, viszonozva a mosolyát, és tetőtől talpig végigmérem. Alaposan megnézem magamnak.

Jól néz ki. Nem azon az eldobom-az-agyam-ilyen-jó-nőt-még-életemben-nem-láttam módon, de azért nem is a húzzatok-egy-papírzacskót-a-fejére-amíg-megtömöm módon. Tetszik, ahogy néz rám.

Ezért aztán én is úgy nézek rá.

– Sejtettem. – Közelebb lép, és megtámaszkodik a hoszteszpulton, hogy még jobban domborodjon a melle, ami ki híján kibuggyan szűkre szabott felsőjéből. Kegyes volt hozzá a sors. Gyengém a nagy mell, de igyekszem az arcára szegezni a tekintetemet, ameddig csak bírom. A kinyomtatott holnapi beosztás van a kezemben, de már rég megfeledkeztem róla. Majdnem tizenegy óra van, most zárt be a konyha, ami az jelenti, hogy nyugodtan leléphetnék, ha akarok.

De nem akarok. Jen éjfélig van beosztva, úgyhogy maradok. Megvárom, és hazaviszem. Ahogy mindig. Bármire kapható vagyok, csak minél több időt tölthessek vele.

– Állást keresel? Jelenleg nincs üres helyünk. – Végül megadom magam, és lejjebb eresztem a tekintetemet. Nyíltan bámulom a dekoltázsát. Jó ideje már. A fenébe is, komolyan nem emlékszem, mikor szexeltem utoljára. És mivel ilyen helyen dolgozom, ahová mindennap végtelen sorban áramlanak a nők, nem túlzás azt állítanom, hogy akkor szexelhetnék, amikor csak kedvem szottyan rá.

Ez most nem arrogancia, hanem a puszta tény.

A lány még mindig nem válaszolt. – Hadd adjak neked egy jelentkezési lapot. – Lehajolok az alsó polchoz, hogy elvegyek egy üres jelentkezési lapot, de a lány ekkor elneveti magát, és megrázza a fejét.

– Nem érdekel semmilyen állás. Te érdekelsz – mondja ki kertelés nélkül.

Pislogva kiegyenesedem, és ránézek. Dévaj mosoly játszik őszibarackszínű, csillogó ajkán, szemében csábos tekintet. A jelek szerint tényleg érdekli, amit lát.

Ritkán fordul elő, hogy keresnem kell a szavakat egy nő társaságában, de mostanában nem vagyok önmagam. Vannak ugyan gátlásaim, és annak a nőnek sem akarok fájdalmat okozni, aki a legfontosabb számomra a világon, de nekem is tetszik, amit magam előtt látok.

Számtalan nővel volt dolgom, és ez a mostani virágszál is kínálja magát, hogy leszakítsam. Jó az illata, jól néz ki, és hívogató a pillantása. Kísértésbe visz.

Nem vagyok szent. Sőt egyesek odáig mennének, hogy férfikurvának nevezzenek, bár életemnek az a szakasza már a múlté. Mit mondhatnék? Szeretem a nőket, és általában ők is szeretnek engem. Nem vagyok hülye. A csinos fizimiskám szokott bajba sodorni. Néha jól jövök ki belőle, néha rosszul.

Van azonban egy nő, aki kivételt képez. Lehetséges, hogy seggfej vagyok, de legalább nyomokban maradt bennem tisztesség. Különben is, lennie kell valaminek az életemben, ami szent és érinthetetlen, nem igaz? Ő az. Az édes kislány, akit gyerekkorunkból ismerek. A csinos tinédzser, akire próbáltam nem ránézni, nehogy észrevegye, hogy csorgatom utána a nyálamat.

Az a nő, akit megtagadok magamtól. Barátok vagyunk, és nem lehet szó ennél többről. Félek, hogy tönkretenném a kapcsolatunkat, ha többet kérnék tőle. Nagyobb szükségem van a barátságára, mint amennyire a testére vágyom.

Vagyis majdnem nagyobb.

Most, hogy rá gondoltam, elszorul a szívem és összemegy a libidóm; érdeklődésem ez iránt a nő iránt úgy röppen el, mint száraz falevél a szélben.

Ennyi kell csak. Elég, ha csak Jenre gondolok, és kész vagyok.

– Öö, ez igazán hízelgő, de… – Beletúrok a hajamba, és azon töprengek, hogyan utasítsam vissza kíméletesen. Sosem volt még szükség ilyesmire. Ha egy nő érdeklődik irántam, nem szokásom ellenállni. Közel engedem magamhoz. Nem a szívemig, hanem csak annyira, hogy mind a ketten megkapjuk, amit akarunk.

A szívemhez senkit sem engedek közel. Jen az egyetlen, aki közel került hozzá. De a legbelsejéig többnyire ő sem juthat el. Leszámítva azokat a csendes, intim pillanatokat a sötétben, amikor félek, hogy elhatalmasodik rajtam a kétségbeesés, Jen pedig besurran hozzám a szobába, és vigaszt nyújt.

Ezeket a pillanatokat megtartom magamnak. Soha nem beszélünk róluk. Mintha a piszkos kis titkaink volnának.

– Akkor jól sejtem, hogy van barátnőd? – Elneveti magát, félrebiccenti a fejét. Sötétszőke haja van, tökéletes, göndör fürtjei a válla alá érnek. Sminkje visszafogott, öltözéke csábító. Néhány hónappal ezelőtt ő lett volna az esetem. A megismerkedésünktől számított egy óra múlva, ha nem hamarabb, meztelenre vetkőztettem és mélyen beletemetkeztem volna.

De már nem vonz a névtelen szex. És nem kaphatom meg azt a nőt, akire vágyom. Helyesbítek: nem engedem meg magamnak, hogy az enyém legyen. Ahelyett tehát, hogy őt vetkőztetem meztelenre és őbelé temetkezem mélyen, amit annyira szeretnék, csak szenvedek. Mint egy igazi mártír.

Vagyis inkább mint egy igazi seggfej.

Megköszörülöm a torkomat, és eldöntöm, hogy őszinte leszek. – Én…

– Van. – Jen jelenik meg mellettem, mintha én varázsoltam volna elő egy bűvész kalapjából, és olyan szép, hogy valósággal fáj. Vékony karját az enyémbe ölti, ujjai a bicepszemen nyugszanak; lángol a bőröm, ahol hozzám ér. Közel húzódik hozzám, az enyémhez tapad az a szexi, karcsú teste, és ettől kiver a veríték, megfeszül a bőröm. Rejtélyes mosoly játszik az ajkán, sötétbarna szemében dacos tekintetet, amely elrettentené a világ legerőszakosabb nőstényét is.

Takarodj innen a fenébe, ő az enyém, ezt üzeni a tekintete.

Istenem, bárcsak úgy lenne.

– Bocsánat. – Ahogy a lány ellöki magát a pulttól, nem úgy néz ki, mint aki bármit is megbánt. Ingatja a fejét, ahogy elmegy. – Senkinek a lábujjára nem akartam rálépni.

– Menj el nyugodtan. Nincs itt semmi érdekes – szól utána Jen, ahogy a lány eltűnik a bár hátsó részében. Ekkor haladéktalanul elereszti a karomat, ellép tőlem, és én máris fájón érzem a hiányát. – Egek. Nem unod még?

– Mit nem unok? Hogy ragadnak rám a nők? – Volt idő, amikor ezért éltem. Minden este flörtölés, ivászat, gyönyörű nők társasága – mind segített benne, hogy elfelejtsem, mit csináltam. Hogy csalódást okoztam egy egész családnak. Hogy cserbenhagytam a legjobb barátomat, aki végül meghalt. Hogy kiváltképp ezt a lányt hagytam cserben, aki most itt áll előttem.

Az én hibám. Minden.

– Igen. – Ingerült a hangja, de istenien néz ki. Az egyszerű fekete ruha, ami rajta van, kiemeli az alakját, és mert nagyjából a combja közepéig ér, látni engedi végtelen hosszú lábát. A combját is ruhátlanul szeretném látni. Elképzelem, ahogy megmarkolom, és kétoldalt a csípőmre emelem. – Már húsz perce köröz körülötted, mint egy cápa.

Észre sem vettem. Pöcs vagyok, amiért örülök neki, hogy Jen viszont igen. Újdonság ez a féltékeny viselkedés. Bárcsak tudnám, honnan jött. – Egyedül is elbántam volna vele.

– Hogyan? Hazahoztad volna?

Körbepillantok, és örülök, hogy senki sincs már az étteremben. A megmaradt vendégek átültek a bárba. Nem lenne szerencsés, ha valaki, főleg egy alkalmazottam, tanúja lenne ennek a párbeszédnek. A Kerületben amúgy is futótűzként terjednek a pletykák. Nem kell, hogy Jen meg én olajat öntsünk a tűzre. Már így is pusmognak rólunk. Nem tudják, hogy mi az ábra velünk, hogy együtt járunk-e, vagy sem. Kimerítő a folyamatos találgatás.

– Nem szokásom. Senkit sem viszek haza, ha otthon vagy – válaszolom végül, és ismét elkapom a tekintetét. – Különben meg, mióta érdekel ez téged?

Ezt nem kellett volna. Úgy néz rám, mint aki mindjárt leharapja a fejemet. – Tehát ha nem vagyok ott, hazavitted volna? Ezt akarod mondani? Istenem, mekkora segg vagy – motyogja maga elé, és faképnél hagy.

Megyek utána, pillantásom a tarkójára tapad. Hosszú barna haját ma este leeresztve viseli, de amikor ránt egyet a fején, a vastag, selymes szálak között fehér ragtapaszt veszek észre. – Mi történt veled?

Megsemmisítő pillantást vet hátra. – Miről beszélsz?

– A kötésről. – Elkapom a karját, és megállítom. Majdnem elesik a magas sarkújában, ezért még erősebben szorítom, hogy megtartsam. – Megsérültél?

Szabad kezével a tarkójához nyúl, és szórakozottan dörzsöli, szemöldökét enyhén összevonja. – Hát, öö… semmiség.

Összefonom a karomat a mellkasom előtt, és elállom az útját, hogy ne tudjon továbbmenni. Ismerem ezt a nézését. Most el akar menekülni. Abban nagyon jó. – Titkolsz előlem valamit.

– Nekem ehhez most nincs kedvem. – Gyorsan, érdesen kifújja a levegőt. Nem értem, mi a fenére céloz. – Nem beszélhetnénk meg, miután hazamentünk?

– Mit kell megbeszélnünk? – Semmit sem értek. Hová akar kilyukadni?

Jen kirántja a kezét a szorításomból, és a levegőbe löki mindkét karját. Szép arca merő frusztráció. – Jól van. Essünk túl rajta. Be kell adnom a felmondásomat, Colin. Elmegyek.