A fordítás alapját képező kiadás:

Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Daljokaja Raduga – Popütka na begsztvu

Izdatyelsztvo Sztalker, 2004, 2009

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Képes Gábor

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978-615-5158-65-0

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1962, 1963 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

© Hungarian translation 2010, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2010, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Távoli Szivárvány

1. FEJEZET

TÁNYA MELEG ÉS KISSÉ érdes tenyere Robert szemén pihent, és Robertet ezen kívül semmi más nem érdekelte. Érezte a por kesernyés-sós szagát; félálomban csiviteltek a sztyeppei madarak, tarkóját szúrta és csiklandozta a száraz fű. Kényelmetlen helyzetben feküdt a kemény földön, a nyaka tűrhetetlenül viszketett, de nem mozdult, Tánya halk, egyenletes lélegzését hallgatta. Mosolygott, és örült a sötétségnek, mert mosolya alighanem képtelenül ostoba és elégedett volt.

Azután – a helyhez és időponthoz nagyon nem illően – odafent a laboratóriumban megszólalt a hívásjelző. Hadd szóljon! Nem is először. Ezen az estén egyetlen hívás sem felel meg a helynek és az időpontnak.

– Robik – szólalt meg suttogva Tánya. – Hallod?

– Egyáltalán semmit nem hallok – mormolta Robert.

Pislogott, hogy szempillájával megcsiklandozza Tánya tenyerét. Minden messze, nagyon messze volt, és tökéletesen fölösleges. A kialvatlanságtól folyton bamba Patrick messze volt. Maljajev a fagyos szfinxhez illő manírjaival messze volt. Egész világuk a folytonos rohanással, a folytonos értelmetlen párbeszédekkel, az örökös elégedetlenséggel és gondterheltséggel, ez az egész érzéketlen világ, amelyben lenéznek mindent, ami világos, amelyben csak az érthetetlen szerez nekik örömet, amelyben az emberek elfelejtették, hogy férfiak és nők – mindez messze, nagyon messze volt… Csak az éjszakai sztyeppe volt jelen, körülöttük több száz kilométernyire csak az üres sztyeppe, amely elnyelte a nappali forróságot; meleg volt, teli sötét, izgató illatokkal.

Újból megszólalt a jelzés.

– Megint – mondta Tánya.

– Hadd szóljon. Nem vagyok. Meghaltam. Felfaltak a cickányok. Nekem így is jó. Szeretlek. Sehova nem akarok menni. Mire fel mennék? Te mennél?

– Nem tudom.

– Ez azért van, mert nem szeretsz eléggé. Aki eléggé szeret, sehova nem akar elmenni.

– Te teoretikus.

– Nem vagyok teoretikus. Gyakorlati ember vagyok. És mint gyakorlati ember, kérdezlek: mire fel kéne bárhova is mennem? Szeretni tudni kell. És ti nem tudtok. Ti csak elmélkedtek a szerelemről. Ti nem szerettek szeretni. Ti elmélkedni szerettek a szerelemről. Sokat fecsegek?

– Igen. Borzasztó sokat.

Robert elvette a lány kezét a szeméről, és a szájára tette. Most látta a fellegekkel borított eget, húsz méter magasan a torony rácsos szerkezetén a piros jelzőfényeket. A jelzés szakadatlanul szólt, és Robert maga elé képzelte a dühös Patrickot, ahogyan egyre nyomja a hívógombot, sértetten lebiggyesztve vaskos ajkát.

– Majd mindjárt kikapcsollak – mondta Robert alig hallhatóan. – Tanyka, akarod, hogy örökre elhallgasson? Maradjon így minden örökre. Örök lesz a szerelmünk, ez meg elhallgat örökre.

A sötétben is látta a lány fénylő arcát, hatalmas, csillogó szemét.

Tánya elhúzta a kezét.

– Majd én beszélek vele – mondta. – Azt mondom neki, hogy én csak hallucináció vagyok. Éjszakánként mindig vannak hallucinációk.

– Neki soha nincsenek hallucinációi. Ő már csak ilyen ember, Tányecska. Ő sosem csapja be önmagát.

– Ha akarod, megmondhatom, miféle ember. Nagyon szeretem a videofonhívások alapján kitalálni az emberek jellemét. Makacs, komisz és tapintatlan ember. És a világ minden kincséért sem üldögélne éjszaka a sztyeppén egy nővel. Hát ilyen – tisztán látom. És az éjszakáról pedig csak annyit tud, hogy éjjel sötét van.

– Nem – mondta Robert, mert igazságos volt. – Ami a világ minden kincsét illeti, az stimmel. De azért jó ember, lágy és lusta.

– Nem hiszem – mondta Tánya. – Hallgasd csak. – Hallgatóztak. – Szerinted lusta? Nyilvánvalóan „tenacem propositi virum”{1}.

– Tényleg? Megmondom neki.

– Mondd! Menj, és mondd meg neki.

– Most?

– Ebben a pillanatban.

Robert felállt, a lány térdét átkarolva ülve maradt.

– Csak csókolj meg előbb – kérte.

A lift fülkéjében Robert a hideg falhoz nyomta a homlokát, így állt egy darabig, lehunyt szemmel, nevetve, nyelvével megérintve az ajkát. Fejében egyetlen gondolat sem volt, csak valamiféle diadalmas hang zengte összefüggéstelenül: „Szeret... Engem… Engem szeret!... Ezt kapjátok ki! Engem…” Azután rájött, hogy a fülke már rég megállt, és megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem találta meg rögtön, a laboratóriumban pedig rengeteg fölösleges bútorba botlott bele: székeket borított fel, asztalokat lökött odébb, szekrényekbe ütközött, míg rá nem jött, hogy elfelejtett villanyt gyújtani. Kitört belőle a nevetés, kitapogatta a kapcsolót, felállította a karosszéket, és odaült a videofonhoz.

Amikor a képernyőn megjelent az álmos Patrick, Robert barátságosan üdvözölte:

– Jó estét, malacka! Miért nem tudsz aludni, bogaram, kiscsibém?

Patrick gondterhelten nézett rá, gyulladt szemhéjával sűrűn pislogva.

– Mit bámulsz rám, cimbora? Egyre csak csörögsz-zörögsz, elszakítasz fontos dolgaimtól, most meg csak hallgatsz!

Patrick végre kinyitotta a száját.

– Nálad… elmentek? – kopogtatta meg a homlokát, s arcán kérdő kifejezés jelent meg. – Mi van?

– Hajjaj! – kiáltott fel Robert. – Magány! Bánat! Előérzetek! Sőt mi több, hallucinációk! Majdnem el is felejtettem!

– Nem viccelsz? – kérdezte komolyan Patrick.

– Nem! Ügyeletben nem szokás viccelni. De ne is törődj vele, vágj bele!

Patrick bizonytalanul pislogott.

– Nem értem – ismerte be.

– Hogyan is érthetnéd – mondta Robert kárörvendően. – Ezek érzelmek, Patrick! Tudod?... Hogyan is magyarázzam el neked egyszerűen, érthetően? Nos, szuperbonyolult logikai rendszerek nem teljesen algoritmizálható zavarai. Érted?

– Aha – mondta Patrick. Összpontosítva megvakarta az állát. – Hogy miért hívtalak, Rob? A következőről van szó: valahol megint szivárgás van. Lehet, hogy nem is szivárgás, de lehet, hogy szivárgás. Mindenesetre ellenőrizd az ulmotronokat. Valahogy furcsa ma a Hullám…

Robert zavartan nézett a tárva-nyitva álló ablakra. Teljesen megfeledkezett a kitörésről. Elvégre a kitörések miatt gubbasztok itt. Nem azért, mert Tánya itt van, hanem mert valahol ott van a Hullám.

– Miért hallgatsz? – kérdezte Patrick türelmesen.

– Azt nézem, mi van a Hullámmal – mondta Robert dühösen.

Patrick szeme kimeredt.

– Te látod a Hullámot?

– Én? Ezt meg honnan veszed?

– Most mondtad, hogy a Hullámot nézed.

– Igen, nézem.

– Na és?

– Ennyi. Mit akarsz tőlem?

Patrick tekintete megint zavarttá vált.

– Nem értelek – mondta. – Miről is beszéltünk? Igen! Szóval okvetlenül ellenőrizd az ulmotronokat!

– Tudod, hogy mit beszélsz? Hogyan ellenőrizhetném én az ulmotronokat?

– Valahogy – mondta Patrick. – Legalább a csatlakozásokat… Teljesen tanácstalanok vagyunk. Mindjárt elmagyarázom neked. Az intézet ma elküldött a Földre egy rakás… egyébként ezt mind tudod. – Patrick széttárt ujjakkal nagyot legyintett az arca előtt. – Nagy erejű Hullámra számítottunk, ehelyett valami siralmas kis szökőkutacskát regisztráltunk. Érted, mi a lényeg? Valami siralmas kis szökőkutacska… szökőkutacska… – Szorosan a videofonjához simult, ettől a képernyőn csak hatalmas, a kialvatlanságtól homályos szeme látszott. Sűrűn pislogott. – Érted? – harsogott fülsiketítően a hangszóróból. – A berendezéseink kvázi-nullmezőt regisztrálnak. A Young-számláló minimumot jelez… elhanyagolható. Az ulmotronok mezői úgy fedik át egymást, hogy a rezonáló felület a fokális hiperfelületre esik, el tudod képzelni? A kvázi-nullmező tizenkét komponenses, és a vevőkészülék hat páros komponensre redukálja. Vagyis a fókusz hatkomponenses.

Robert Tányára gondolt, arra, hogy ott ül lent, és türelmesen vár. Patrick egyre csak mondta a magáét hol közelebb hajolva, hol távolodva, a hangja hol fölerősödött, hol alig hallhatóvá vált, és Robert, mint mindig, nagyon hamar elvesztette fejtegetéseinek fonalát. Bólogatott, tüntetőleg ráncolta a homlokát, felvonta meg leengedte a szemöldökét, de határozottan egy kukkot sem értett, és elviselhetetlenül szégyenkezve arra gondolt, hogy Tánya ott lenn ül állát a térdére támasztva, és arra vár, hogy ő, Robert mikor fejezi már be fontos és a beavatatlanok számára érthetetlen beszélgetését a bolygó vezető null-fizikusaival, mikor közli a vezető null-fizikusokkal a maga tökéletesen eredeti elgondolását arról a kérdésről, amely miatt ilyen késő éjjel zavarták, mikor jegyzik le noteszükbe a csodálkozó, fejüket csóváló null-fizikusok ezt az elgondolást.

Patrick ekkor elhallgatott, és furcsa arckifejezéssel nézett rá. Robert jól ismerte ezt az arckifejezést, egész életét végigkísérte. Különböző emberek – férfiak is, nők is – néztek rá így. Először közömbösen vagy kedvesen nézték, azután várakozóan, utána kíváncsian, de előbb vagy utóbb elkövetkezett az a pillanat, amikor így néztek rá. És ilyenkor sosem tudta, mit tegyen, mit mondjon vagy hogyan viselkedjen. És hogyan éljen tovább.

Kockáztatott.

– Alighanem igazad van – jelentette ki gondterhelten. – De ezt az egészet alaposan át kell gondolni.

Patrick lesütötte a szemét.

– Gondold át – mondta kelletlen mosollyal. – És kérlek, ne felejtsd el ellenőrizni az ulmotronokat.

A képernyő elsötétedett, csönd lett. Robert összegörnyedve ült, mindkét kezével belekapaszkodva a hűvös, érdes karfákba. Valamikor valaki azt mondta, hogy a hülye, aki felfogja, hogy hülye, ettől már nem is hülye. Lehet, hogy ez valamikor így is volt. De a szádon kiejtett hülyeség mindig hülyeség marad, én pedig képtelen vagyok másképp beszélni. Érdekes ember vagyok én: minden, amiről beszélek, elavult, minden, amit gondolok, banális, mindent, amit sikerült megcsinálnom, már két évszázaddal ezelőtt megcsinálták. Nem egyszerűen bunkó vagyok, hanem ritkaságszámba menő, múzeumba illő bunkó, akár egy középkori buzogány. Eszébe jutott, hogy az öreg Nyicseporenko egyszer elgondolkodva nézett az ő, Robert odaadó tekintetébe, és kijelentette: „Kedves Szkljarov, maga úgy fest, mint egy antik isten. És mint minden isten, bocsásson meg nekem, teljességgel összeférhetetlen a tudománnyal…”

Valami reccsent. Robert visszafojtotta lélegzetét, és elképedve meredt a karfa darabjára, amelyet kifehéredett öklében szorongatott.

– Igen – mondta hangosan. – Én erre vagyok képes. Patrick erre nem képes. Nyicseporenko sem. Ezt egyedül én tudom.

Az asztalra tette a letört karfát, felállt, és odament az ablakhoz. Odakint sötét és hőség volt.

– Talán el kéne mennem, mielőtt kidobnak? Igen, de mi lesz velem nélkülük? És a nélkül a csodálatos reggeli érzés nélkül, hogy talán ma végre szétpattan az a láthatatlan és áthatolhatatlan burok az agyamban, amelyik miatt én másmilyen vagyok, mint ők, és én is érteni kezdem őket félszavakból is, és a logikai-matematikai szimbólumok kásahegyében hirtelen megpillantok valami teljesen újat, Patrick vállon vereget, és örömmel mondja: „E-ez remek! Hogy csináltad?” Maljajev meg kelletlenül kiböki: „Ügyes… ügyes. Nem kézenfekvő…” És én becsülni kezdem saját magamat.

– Szörnyszülött vagyok – mormolta.

Ellenőriznie kellett az ulmotronokat, Tánya pedig csak hadd üljön és nézze, hogyan csinálja. Még jó, hogy a lány nem látta a képemet, amikor kialudt a képernyő.

– Tanyusa – szólt le az ablakból.

– Igen.

– Tanyka, tudod, hogy Rodger tavaly rólam mintázta meg a Világ Ifjúkorát?

Tánya kis hallgatás után halkan annyit mondott:

– Várj, mindjárt felmegyek.

* * *

Robert tudta, hogy az ulmotronok rendben vannak, érezte ezt. Mégis úgy döntött, ellenőriz mindent, amit laboratóriumi körülmények között egyáltalán ellenőrizni lehet, először is azért, hogy lélegzethez jusson a Patrickkal folytatott beszélgetés után, másodszor pedig azért, mert a manuális munka volt az erőssége, szívesen is csinált minden ilyesmit. Ez mindig lebilincselte, és egy rövid időre megajándékozta a tulajdon fontosságának és hasznos voltának azzal az örömteli érzésével, amely nélkül korunkban egyszerűen lehetetlen meglenni.

Tánya – kedves és tapintatos ember lévén – eleinte szótlanul ült oldalt, azután ugyanolyan szótlanul nekilátott segíteni. Éjjel háromkor megint jelentkezett Patrick, és Robert azt mondta neki: nincs semmiféle szivárgás. Patrick tanácstalan volt. Egy darabig szuszogott a képernyő előtt, valamit számolt egy papírdarabon, azután csővé tekerte a papírt, és szokásához híven feltette a költői kérdést: „És mit gondoljunk erről, Rob?”

Robert Tányára sandított, aki épp ekkor lépett ki a zuhanyozóból, és csöndben letelepedett a videofon mellé. Óvatosan azt felelte, hogy egyáltalán semmi különöset nem talál ebben a dologban. „A soron következő szokásos szökőkút – mondta. – A tegnapi null-transzportálás után is volt ilyen. A múlt héten is.” Azután kis gondolkodás után hozzátette, hogy a szökőkút teljesítménye körülbelül száz gramm transzportált anyag tömegének felel meg. Patrick egyre hallgatott, Robertnek az volt az érzése, hogy habozik. „Az egész a tömegen múlik – mondta Robert, ránézett a Young-számlálóra, és már teljesen magabiztosan megismételte: – Igen, száz–százötven gramm. Mennyit engedtetek ma fel?” „Húsz kilót” – felelte Patrick. „Ó, húsz kilót… Igen, akkor nem stimmel. – Robertnek hirtelen támadt egy ötlete. – És milyen képlet szerint számoltátok ki a teljesítményt?” – kérdezte. „A Dramba szerint” – felelte Patrick közönyösen. Robert így is gondolta: a Dramba-képlettel egy nagyságrend pontosságig lehet kiszámítani a teljesítményt, de Robertnek már régen megvolt a maga gondosan ellenőrzött, lejegyzett, sőt színesen bekeretezett univerzális képlete a keletkezett anyag kitörési teljesítményének kiszámítására. És minden jel szerint most elkövetkezett az a pillanat, amikor bemutathatja Patricknak képlete minden előnyét.

Robert már nyúlt a ceruza után, amikor Patrick hirtelen kiúszott a képből. Robert ajkát beharapva várakozott. Valaki megkérdezte: „ Ki akarod kapcsolni?” – Patrick nem reagált. A képernyőhöz Karl Hofmann lépett oda, szórakozott kedvességgel biccentett Robertnek, és oldalra fordulva megkérdezte: „Patrick, beszélsz még?” Patrick hangja távolról dörmögte: „Egy kukkot sem értek. Ezt alaposan meg kell vizsgálni.” „Azt kérdeztem, beszélsz-e még?” – ismételte meg Hofmann. „Nem, dehogy…” – felelte Patrick ingerülten. Hofmann ekkor bűntudatos mosollyal ennyit mondott: „Bocsáss meg, Rob, de mi most ledőlünk aludni. Kikapcsolom, oké?”

Úgy összeszorítva fogát, hogy belecsikordult, Robert szándékosan lassú mozdulatokkal maga elé tett egy papírlapot, néhányszor egymás után leírta a nevezetes képletet, vállat vont, és élénken kijelentette:

– Gondoltam. Minden világos. Akkor most kávézzunk.

Mélységesen undorodott önmagától, és addig ült az edényes szekrényke előtt, amíg úgy nem érezte, hogy uralkodni tud már az arcán. Tánya megszólalt:

– Főzd meg te a kávét, rendben?

– Miért én?

– Csak főzd meg, én majd nézlek.

– Mit akarsz?

– Szeretem nézni, ahogy dolgozol. Nagyon tökéletesen csinálsz mindent. Egyetlen fölösleges mozdulatot sem teszel.

– Mint egy kiber – motyogta Robert, de azért jólesett neki a dolog.

– Nem, nem mint egy kiber. Te tökéletesen dolgozol. A tökéletesség pedig mindig örömet szerez.

– A Világ Ifjúkora – motyogta Robert. Elégedettségében elvörösödött.

Előkészítette a csészéket, és a kisasztalt odatolta az ablakhoz. Leültek, és kitöltötte a kávét. Tánya lábát keresztbe vetve oldalvást ült. Elbűvölően gyönyörű volt, és Robertet megint elfogta egy kölyökkutya csodálkozása és zavara.

– Tánya – mondta –, ez nem lehet igaz. Te hallucináció vagy.

A lány elmosolyodott.

– Nevethetsz, amennyit csak akarsz. Nélküled is tudom, hogy most siralmasan nézek ki. De nem tudok mit kezdeni magammal. Szeretném a hónod alá befúrni a fejem, és a farkam csóválni. Hogy megveregesd a hátamat, és azt mondd: „Ejnye, kis butám, ejnye!”

– Ejnye, kis butám, ejnye – mondta Tánya.

– Na és a hátam?

– A hátad majd később következik. És a fejedet is később veszem a hónom alá.

– Rendben, legyen később. És most? Ha akarod, csinálok magamnak nyakörvet. Vagy szájkosarat…

– Szájkosár nem kell – mondta Tánya. – Mihez kezdjek veled szájkosárban?

– Mihez kezdesz velem szájkosár nélkül?

– Szájkosár nélkül tetszel nekem.

– Audiális hallucináció – mondta Robert. – Mi tetszik neked rajtam?

– Szép a lábad.

A lába volt Robert gyenge pontja: erős volt ugyan, de vaskos. A Világ Ifjúkorának lábához Karl Hofmann szolgált modellként.

– Gondoltam is, hogy így van – mondta Robert. Egy hajtásra kiitta a közben kihűlt kávét. – Akkor majd megmondom én, miért szeretlek. Önző vagyok. Lehet, hogy én vagyok az utolsó egoista a Földön. Azért szeretlek, mert te vagy az egyetlen ember, aki képes jó hangulatba ringatni.

– Ez a szakmám – mondta Tánya.

– Remek szakma! Csak az a baj, hogy tőled fiatalnak és öregnek jó hangulata támad. Főleg a fiataloknak. Mindenféle teljesen idegen embereknek. Akiknek normális a lábuk.

– Köszönöm, Robi.

– Legutóbb észrevettem Gyerekvárosban egy apróságot. Valjának hívják… vagy Varjának… Olyan hirtelenszőke, ragyás képű, zöld szemű.

– Varjának hívják a kisfiút – mondta Tánya.

– Ne akadékoskodj. Panaszom van. Az a zöld szemű Varja úgy merészelt rád nézni, hogy viszketett a tenyerem.

– A fékevesztett egoista féltékenysége.

– Természetesen féltékeny vagyok.

– Képzeld csak el, milyen féltékeny lehet ő.

– Micsoda?

– Képzeld csak el, milyen szemmel nézett rád. A Világ kétméteres Ifjúkorára. Az atlétatermetű szépfiú, a null-fizikus a vállán viszi a nevelőnőt, a nevelőnő meg olvadozik a szerelemtől…

Robert boldogan elnevette magát.

– Tányusa, hogy lehet ez? Hiszen akkor egyedül voltunk!

– Te voltál egyedül. Mi ott Gyermekvárosban sosem vagyunk egyedül.

– I-igen – húzta a szót Robert. – Emlékszem azokra az időkre, emlékszem. A csinoska nevelőnők meg mi, tizenöt éves mamlaszok… Egészen odáig mentem, hogy virágot dobáltam be az ablakukon. Figyelj, gyakran megesik ilyesmi?

– Nagyon gyakran – mondta Tánya elgondolkodva. – Különösen a lányoknál gyakori. Ők gyorsabban érnek. És tudod, kik a mi férfi nevelőink? Csillagközi űrhajósok, hősök… Ez egyelőre még zsákutca a munkánkban.

Zsákutca, gondolta Robert. És Tánya persze nagyon is örül ennek a zsákutcának. Mindannyian örülnek a zsákutcáknak. Ez remek ürügy nekik arra, hogy falakat döntsenek le. Egész életükben egyik falat döntik le a másik után.

– Tánya – mondta –, mi az, hogy hülye?

– Sértő kifejezés – felelte Tánya.

– És még?

– Olyan beteg, akin semmilyen gyógyszer nem segít.

– Az nem hülye – vitatkozott Robert –, az szimuláns.

– Nem tehetek róla. Ez egy japán közmondás: „Nincs gyógyszer, amely meggyógyítana egy hülyét.”

– Aha – mondta Robert. – Vagyis a szerelmes is hülye. „A szerelem betegség, gyógyíthatatlan.”

– Csak nem vagy szerelmes?

– Gyógyíthatatlan vagyok.

A felhők szétoszlottak, feltárva a csillagos eget. Közeledett a reggel.

– Nézd, ott a Nap – mondta Tánya.

– Hol? – kérdezte Robert különösebb lelkesedés nélkül.

Tánya leoltotta a villanyt, Robert térdére ült, és arcához szorítva arcát mutogatni kezdte:

– Ott az a négy fényes csillag, látod? Az a Széplány Hajfonata. A legfelsőtől balra van egy halvány kis csillagocska. Az a mi Napunk…

Robert karjára emelte a lányt, felállt, és óvatosan megkerülte a kisasztalt, és a készülékek halványzöldes félhomályában magas emberi figurát pillantott meg a munkaasztal előtti karosszékben. Összerezzenve megállt.

– Azt hiszem, most már villanyt lehetne gyújtani – mondta az ember, és Robert felismerte, ki az.

– És megjelent a harmadik – mondta Tánya. – Tegyél le, Rob.

Kiszabadította magát, és lehajolva keresni kezdte lepottyant cipőjét.

– Tudja mit, Kamill… – kezdte Robert dühösen.

– Tudom – szólt Kamill.

– Kész csoda – mondta Tánya felhúzva cipőjét. – Nem hiszem el, hogy nálunk a népsűrűség egymillió négyzetkilométerenként egy ember. Kér kávét?

– Nem, köszönöm – mondta Kamill.

Robert felkapcsolta a villanyt. Kamill, mint mindig, nagyon kényelmetlen, látszólag elképesztő pózban ült. Mint mindig, fehér, a homlokát és fülét eltakaró műanyag sisak volt rajta, és mint mindig, arca leereszkedő unalmat tükrözött, kerek, mozdulatlan szemében sem kíváncsiság, sem zavar. Robert a fénytől hunyorogva megkérdezte:

– Legalább nem régen van itt?

– Nem régen. De nem néztem magukra, és nem hallottam, mit beszélnek.

– Köszönöm, Kamill – mondta Tánya vidáman. Fésülködött. – Maga nagyon tapintatos.

– Csak az tapintatlan, aki tétlenkedik – mondta Kamill.

Robert dühös lett.

– Egyébként mit akar itt, Kamill? Mi ez az unalmas manír, hogy úgy bukkan fel, mint egy látomás?

– Sorban válaszolok – közölte Kamill nyugodtan. Ez is szokása volt, sorban válaszolni a kérdésekre. – Azért jöttem ide, mert kitörés kezdődik. Maga, Robi, nagyon jól tudja – még a szemét is lehunyta az unalomtól –, hogy minden alkalommal idejövök, amikor a maguk megfigyelőállása előtt kitörés kezdődik. Azonkívül… – kinyitotta a szemét, és egy darabig szótlanul nézte a műszereket – Azonkívül maga rokonszenves nekem, Robi.

Robert Tányára sandított. A lány haját magasba emelve nagyon figyelmesen hallgatta őket.

– Ami pedig a manírjaimat illeti – folytatta Kamill monoton hangon –, azok furcsák. Bármelyik ember manírjai furcsák. Természetesnek csak a saját manírjainkat érezzük.

– Kamill – szólalt meg váratlanul Tánya –, mennyi lesz hatszáznyolcvanöt szorozva hárommillió-nyolcszázezerötvenhárommal?

Legnagyobb elképedésére Robert azt látta, hogy Kamill arcán valami mosolyféle suhan át. Riasztó látvány volt. A Young-számláló tudna így mosolyogni.

– Sok – felelte Kamill. – Úgy hárommilliárd körül lesz.

– Furcsa – sóhajtotta Tánya.

– Mi furcsa? – kérdezte ostobán Robert.

– Kicsi a válasz pontossága – magyarázta Tánya. – Mondja, Kamill, miért nem iszik egy csésze kávét?

– Köszönöm, nem szeretem a kávét.

– Akkor viszontlátásra. Gyerekvárosig négy óra a repülési idő. Robik, lekísérsz?

* * *

Mint a Szivárványon rendszerint, az aprócska, fehér Nap tökéletesen tiszta égbolton kelt fel. Az éjszakai szél elcsendesült, a levegő még fülledtebb lett. A szikes foltokkal tarkázott sárgásbarna sztyeppe halottnak tűnt. A szikes foltok fölött reszketeg ködpamacsok lebegtek – a kavargó só párái.

Robert becsukta az ablakot, bekapcsolta a légkondicionálót, majd sietség nélkül és nagy élvezettel megjavította a szék karfáját. Kamill puhán és zajtalanul mászkált a laboratóriumban, ki-kinézett az északra nyíló ablakon. A jelek szerint egyáltalán nem volt melege, Robertnek viszont már attól is melege lett, ha ránézett – vastag fehér lemberdzsekijére, hosszú, fehér nadrágjára, csillogó, kerek sisakjára. Ilyen sisakot a null-fizikusok viseltek néha kísérletek idején: a sugárzástól védte őket.

Egész napos ügyelet várt rá, tizenkét órás napsütés perzseli a tetőt, míg fel nem szívódnak a kitörések, és el nem tűnik az előző napi kísérlet minden következménye. Robert ledobta a trikóját és a nadrágját, egy szál alsónadrág maradt rajta. A légkondicionáló maximális teljesítménnyel működött, nem volt mit tenni.

Jó lenne folyékony levegőt spriccelni a padlóra. Van is folyékony levegő, de kevés, és a generátorhoz van rá szükség. Tűrni kell, gondolta Robert megadóan. Megint letelepedett a műszerek elé. Milyen jó, hogy legalább a karosszékben hűvös van, és a kárpit nem ragad az ember testéhez!

Végül is azt mondják, az a legfontosabb, hogy az ember a maga helyén legyen. És az én helyem itt van. Apró feladataimat ellátom, nem rosszabbul, mint a többiek. És végül is nem az én hibám, hogy ennél több nem telik tőlem. Egyébként pedig nem is az a lényeg, a helyemen vagyok-e, vagy nem. Egyszerűen akkor sem mehetnék el innen, ha akarnék. Egyszerűen hozzá vagyok láncolva ezekhez az emberekhez, akik annyira ingerelnek, és ehhez a grandiózus ügyhöz, amiből olyan keveset értek.

Emlékezett rá, már az iskolában mennyire lenyűgözte őt ez a feladat: egyetlen szempillantás alatt átjuttatni anyagi testeket a végtelen téren. Ez a feladat ellentmondott mindennek, az abszolút térről, a téridőről, a kappa-térről kialakított valamennyi elképzelésnek… Akkoriban ezt úgy nevezték: „a Rimanova-hajtás áttörése”. Később „hiperátszivárgásnak”, „szigma-átszivárgásnak”, „null-csomagnak”. És végül null-transzportálásnak, röviden null-T-nek. „Null-T-berendezés”, a „null-T-problematika”, „null-T-tesztpilóta”. Null-fizikus. „Hol dolgozik?” „Null-fizikus vagyok.” Csodálkozó, lelkes pillantás. „Jaj, mondja már el, kérem, mi az a null-fizika! Sehogy sem értem.” „Én sem.” Hát igen…

Általában azért lehetett valamit mesélni. Az elemi megmaradási törvények elképesztő metamorfózisáról, amikor egy apró platinakockának a Szivárvány egyenlítőjén végrehajtott null-átdobása a bolygó pólusain – valami miatt éppen hogy a pólusain! – keletkezett anyag gigantikus szökőkútjait váltotta ki, tüzes gejzíreket, amelyektől meg lehetett vakulni, és iszonyatos fekete Hullámot, amely halálos veszélyt jelentett mindenre, ami él…

És a dühödt, riasztóan kibékíthetetlen összecsapásokról maguknak a null-fizikusoknak a berkeiben, ezeknek a remek embereknek a felfoghatatlan megosztottságáról, akiknek pedig minden jel szerint vállvetve kellene együtt dolgozniuk, de két pártra szakadtak (bár erről csak kevesen tudnak), és míg Étienne Lamondois makacsul a null-transzportálás keretei között tartja a null-fizikát, a fiatalok iskolája a Hullámot tekinti a legfontosabbnak a null-fizikában, a tudománynak ezt az új típusú dzsinnjét, amely ki akar törni a palackból.

És arról, hogy tisztázatlan okoknál fogva mind a mai napig nem sikerül az élő anyag null-transzportálása, és a szerencsétlen kutyák, az örök mártírok, szerves salakcsomóként érkeznek meg a végállomásra… És a null-pilótákról, azokról az „ordító tízekről”, élükön a nagyszerű Gabával, ezekről a derék, szuperül kiképzett srácokról, akik már három éve tespednek a Szivárványon, állandó készenlétben, hogy beszálljanak a startkabinba a kutyák helyett…

– Hamarosan elválunk, Robi – szólalt meg hirtelen Kamill.

Robert, aki már-már elszenderedett, felriadt. Kamill háttal neki, az északi ablaknál állt. Robert kihúzta magát, megdörzsölte az arcát. Tenyere nedves lett.

– Miért? – kérdezte.

– A tudomány. Milyen reménytelen ez, Robi!

– Ezt én már rég tudom – morogta Robert.

– A tudomány maguknak olyan, mint egy labirintus. Zsákutcák, sötét zugok, váratlan kanyarok. A falakon kívül maguk nem látnak semmit. És semmit nem tudnak a végső célról. Maguk kijelentették, hogy a céljuk – eljutni a végtelenség végére, vagyis egyszerűen kijelentették, hogy cél pedig nincsen. Sikerük mértéke nem a finisig megtett út, hanem a starttól kezdve megtett út. Az a szerencséjük, hogy nem képesek felfogni az absztrakciókat. A cél, az örökkévalóság, a végtelenség – ezek maguknak csak szavak. Absztrakt filozófiai kategóriák. A mindennapi életükben nem jelentenek semmit. De ha meglátnák felülről ezt a labirintust…

Kamill elhallgatott. Robert várt egy ideig, majd megkérdezte:

– És maga látta?

Kamill nem felelt, és Robert úgy határozott, nem erősködik. Felsóhajtott, állát az öklére tette, és lehunyta a szemét. Az ember beszél és cselekszik, gondolta. És mindez a természete legmélyén lezajló valamiféle folyamatok külső megnyilatkozása. Az emberek többségének pedig eléggé sekélyes a természete, ezért bármilyen mozgása külsőleg nyomban többnyire mint üres fecsegés és értelmetlen hadonászás jelenik meg. Az olyan embereknél viszont, mint Kamill, ezeknek a folyamatoknak rendkívül erőseknek kell lenniük, különben nem törnének fel a felszínre. Jó lenne beléjük látni, ha fél szemmel is. Robert feneketlen mélységet képzelt maga elé, amelynek alján alaktalan, foszforeszkáló árnyak gomolyognak lendületesen.

Kamillt senki sem szereti. Mindenki ismeri – nincs a Szivárványon olyan ember, aki ne ismerné Kamillt –, de senki nem szereti. Ilyen magányban én eszemet veszteném, de Kamillt a jelek szerint ez egyáltalán nem érdekli. Ő mindig magányos. Nem tudni, hol lakik. Váratlanul felbukkan, és váratlanul eltűnik. Fehér sisakját hol a Fővárosban látják, hol a nyílt tengeren; akadnak, akik azt állítják, nemegyszer megesett, hogy egy időben látták különböző helyeken. Ez természetesen a helyi folklór, de általában véve minden, amit Kamillról mesélnek, furcsa anekdotaként hangzik. Az a különös szokása, hogy úgy beszél, „én” és „maguk”. Soha senki nem látta, hogyan dolgozik, de időnként megjelenik a Tanácsban, és érthetetlen dolgokat mond. Néha sikerül megérteni, és olyankor senki nem képes ellenérvet találni. Lamondois azt mondta egyszer, hogy Kamill mellett úgy érzi magát, mint egy bölcs nagyapa ostoba unokája. Általában véve az a benyomása támad az embernek, mintha Étienne Lamondois-tól kezdve Robert Szkljarovig a bolygó összes fizikusa azonos szinten állna…

Robert úgy érezte, már nem sok hiányzik, és megfő tulajdon verejtékében. Felállt, és kiment a zuhanyozóba. Addig állt a jeges vízsugár alatt, míg a hidegtől egészen libabőrös nem lett, és el nem múlt az a késztetése, hogy bemásszon a hűtőszekrénybe, és ott elaludjon.

Mikor visszatért a laboratóriumba, Kamill épp Patrickkal beszélgetett. Patrick a homlokát ráncolta, tanácstalanságában mozgott az ajka, és panaszosan, kérdően nézte Kamillt. Kamill unott hangon, türelmesen magyarázta:

– Próbálják meg mind a három tényezőt számításba venni. Mind a hármat egyszerre. Nem kell ide semmiféle elmélet, csak egy kis térlátás. A null-faktor a hipertérben és mindkét időkoordinátában. Nem képesek rá?

Patrick lassan megrázta a fejét. Szánalmasan nézett ki. Kamill várt egy percig, aztán vállat vont, és kikapcsolta a videofont. Robert egy durva törölközővel dörzsölve magát határozottan rászólt:

– Miért csinálja ezt, Kamill? Ez otrombaság. Sértő.

Kamill ismét vállat vont. Ez nála úgy festett, mintha fejét lenyomná a sisak, az alámerülne valahova a mellébe, majd megint felbukkanna.

– Sértő? – mondta. – És miért is ne?

Erre nem volt mit válaszolni. Robert ösztönösen érezte, hogy morális témákról fölösleges lenne Kamill-lal vitázni. Kamill egyszerűen fel sem fogja, miről van szó.

Kiterítette a törölközőt, és nekilátott a reggelikészítésnek. Szótlanul ettek. Kamill beérte egy kis szelet lekváros kenyérrel és egy pohár tejjel. Kamill mindig nagyon keveset evett.

– Robi – mondta azután –, nem tudja, mikor indították el a Nyilat?

– Tegnapelőtt.

– Tegnapelőtt… Ez baj.

– Minek kell magának a Nyíl, Kamill?

– Nekem nem kell a Nyíl – mondta Kamill közömbösen.

2. FEJEZET

FŐVÁROS PEREMÉN Gorbovszkij azt kérte, álljanak meg. Kiszállt a kocsiból, és azt mondta:

– Nagyon szeretnék sétálni egyet.

– Menjünk – mondta Mark Walkenstein, és ő is kiszállt.

Az egyenes, csillogó autóút üres volt, köröskörül sárgállt és zöldellt a sztyeppe, elöl, a földi növényzet dús zöldjén át odalátszottak a városi épületek falának tarka foltjai.

– Túl nagy a hőség – vetette ellen Percy Dickson. – Megterheli a szívet.

Gorbovszkij leszakított az útszélről egy szál virágot, és az orrához emelte.

– Én szeretem a hőséget – mondta. – Jöjjön velünk, Percy. Már teljesen eltunyult.

Percy becsapta a kocsi ajtaját.

– Ahogy akarják. Őszintén szólva teljesen elegem lett mind a kettőjükből az utóbbi húsz évben. Öregember vagyok, szeretném egy kicsit kipihenni az örökös paradoxonjaikat. És legyenek szívesek nem odajönni hozzám a strandon.

– Percy, menjen inkább Gyerekvárosba – mondta Gorbovszkij. – Igaz, nem tudom, merre van, de ott gyerekeket talál, naiv kacagást, egyszerű erkölcsöket… Majd azt kiabálják: „Bácsi, gyere, játsszunk mamutosat!”

– Csak vigyázzon a szakállára – tette hozzá Mark vigyorogva. – Nehogy rácsimpaszkodjanak.

Percy mormolt valamit az orra alatt, és elhajtott. Mark és Gorbovszkij áttért egy ösvényre, és komótosan megindultak az autóúttal párhuzamosan.

– Öregszik a szakállas – mondta Mark. – Már belőlünk is elege van.

– Ugyan már, mit beszél, Mark – mondta Gorbovszkij. Előhúzta zsebéből a lejátszóját. – Egyáltalán nem belőlünk van elege. Egyszerűen elfáradt. Azonkívül csalódott is. Nem tréfadolog: ez az ember húsz évet áldozott ránk, mert mindenáron meg akarta tudni, hogyan hat ránk a kozmosz. Az meg valami miatt sehogyan sem hatott… Az Afrikát akarom. Hol van az Afrikám? Miért keverednek össze állandóan a felvételeim?

Mark mögött baktatott az ösvényen, fogai közt a virággal, a lejátszóját állítgatva, és lépten-nyomon botladozva. Végre megtalálta az Afrikát, és a sárgás-zöldes sztyeppét betöltötte a tamtam hangja. Mark visszanézett a válla fölött.

– Köpje már ki azt a szemetet – mondta megvetően.

– Miért volna ez szemét? Ez egy virág.

Bömbölt a tamtam.

– Legalább halkítsa le – kérte Mark.

Gorbovszkij lehalkította.

– Még halkabbra, kérem.

Gorbovszkij úgy csinált, mintha lehalkítaná.

– Így jó? – kérdezte.

– Nem is értem, miért nem törtem még össze – mondta Mark a pusztaságnak.

Gorbovszkij sietve egészen lehalkította, és bedugta a mellzsebébe.

Vidám, tarka, orgonával körbeültetett házacskák mellett haladtak el, mindegyik tetején ott meredezett az energiafogadó egyforma, rácsos kúpja. Vöröses macska vágott át lopakodva az ösvényen. „Cic-cic” – hívta megörülve Gorbovszkíj. A cica hanyatt-homlok bevágtatott a sűrű fűbe, és onnan nézett rájuk vad tekintettel. A forró levegőben lustán zümmögtek a méhek. Valahonnan vaskos, harsány hortyogás hallatszott.

– Tiszta falu – mondta Mark. – És ez Főváros.. Kilencig alszanak…

– Ugyan már, Mark – szállt vele vitába Gorbovszkij. – Nekem például nagyon tetszik itt. Méhecskék… Most futott itt el egy cicus… Mi kell még magának? Akarja, hogy felhangosítsam?

– Nem akarom – mondta Mark. – Nem szeretem az ilyen lusta falvakat. A lusta falvakban lusta emberek laknak.

– Ismerem én magát, ismerem – mondta Gorbovszkij. – Magának mindig küzdelem kell, hogy senki senkivel ne értsen egyet, hogy villogjanak az eszmék, jó lenne valami jó kis összecsapás, na persze csak elméletben… Várjon csak, várjon. Van itt valami csalánféle. Milyen szép, és nagyon csípős…

Leguggolt egy dús, nagy, fekete csíkos levelű bokor előtt. Mark undorral jelentette ki:

– Mit üldögél itt, Leonyid Andrejevics? Nem látott még csalánt?

– Soha életemben nem láttam. De olvastam róla. És tudja mit, Mark, elbocsátom a hajóról… Maga valahogy elromlott, elfinnyásodott. Elfelejtett örülni az egyszerű életnek.

– Nem tudom, milyen az az egyszerű élet – mondta Mark. – De ezek a mindenféle virágocskák-csalánocskák, mind ezek az utacskák-ösvényecskék, a különböző sétautak, mindez szerintem, Leonyid Andrejevics, csak demoralizál. Éppen elég rendezetlen dolog akad még a világban, korai még ezeken a bukolikus gyönyörűségeken ámuldozni. 

– Rendezetlen dolgok, igen, vannak – értett vele egyet Gorbovszkij. – De hát azok mindig is voltak, mindig is lesznek. Milyen lenne az élet rendezetlen dolgok nélkül? Egyébként pedig minden nagyon jó. Valaki énekel, hallja? Minden rendezetlen dologtól függetlenül…

Szemben velük felbukkant a pályán egy hatalmas atommeghajtású teherkocsi. A platón megtermett, félmeztelen fiúk üldögéltek ládákon. Egyikük önfeledten előregörnyedve, vadul csépelte egy bendzsó húrjait, és mindannyian teli torokból zengték:

Nőt akarok rögtön – lehet csúf vagy szépség,

Annyi kell, hogy nő legyen, s hagyja ott a férjét…

Az atommeghajtású elszáguldott mellettük, a forró levegő nyomán egy pillanatra elfeküdt a fű.

– Ez csak tetszik magának, Mark – mondta Gorbovszkij. – Kilenckor már talpon vannak az emberek, és dolgoznak. És hogy tetszett a dal?

– Ez sem az igazi – makacskodott Mark.

Az ösvény elkanyarodott, megkerülve egy sötét vízzel teli, hatalmas, kibetonozott medencét. Magas, mellig érő, sárgás fűben haladtak. Hűvösebb lett, fekete akácfák sűrű lombja borult föléjük.

– Mark – szólalt meg suttogva Gorbovszkij –, egy lány jön!

Mark megállt, mintha odacövekelték volna. A fűből magas, telt, barna hajú lány bukkant elő fehér sortban és rövid fehér felsőben, amelyről leszakadtak a gombok. A lány látható erőfeszítéssel súlyos kábelt vonszolt maga után.

– Jó napot – köszöntötte kórusban Gorbovszkij és Mark.

A barna lány összerezzent és megállt. Arcára ijedtség ült ki. Gorbovszkij és Mark összenézett.

– Jó napot, kislány! – kiáltotta Mark.

A lány elengedte a kábelt, és lehajtotta a fejét.

– Jó napot – suttogta.

– Az az érzésem, Mark – mondta Gorbovszkij –, hogy zavarunk.

– Ne segítsünk? – kérdezte Mark gálánsan.

A lány gyanakvóan nézett rá.

– Kígyók – mondta hirtelen.

– Hol? – kiáltott fel Gorbovszkij, és rémülten felkapta az egyik lábát.

– Kígyók, csak úgy – magyarázta a lány. Végigmérte Gorbovszkijt. – Látták ma a napkeltét? – érdeklődött behízelgően.

– Ma négy napkeltét láttunk – közölte Mark hanyagul.

A lány hunyorogni kezdett, és pontosan kiszámított mozdulattal megigazította a haját. Mark nyomban bemutatkozott:

– Walkenstein. Mark.

– D-csillagűrhajós – tette hozzá Gorbovszkij.

– Ah, D-csillagűrhajós – mondta a lány furcsa hangsúllyal. Felemelte a kábelt, rákacsintott Markra, és eltűnt a fűben. A kábel sustorogva kúszott az ösvényen. Gorbovszkij Markra pillantott. Mark a lány után nézett.

– Menjen, Mark, menjen – mondta Gorbovszkij. – Ez teljesen logikus lépés lesz. A kábel súlyos, a lány gyönge, szép, maga pedig ereje teljében levő csillagűrhajós.

Mark elgondolkodva rálépett a kábelre. Az megrándult, és a fűből felharsant a kiáltás:

– Lazítsd meg, Szemjon, lazítsd meg!

Mark sietve elkapta a lábát. Folytatták útjukat.

– Furcsa lány – mondta Gorbovszkij. – De kedves! Egyébként maga miért nem nősült meg, Mark?

– Kit vettem volna el?

– Nana, Mark. Nem kell ez. Mindenki tudja. Nagyon remek és kedves asszony. Intelligens és nagyon finom teremtés. Mindig is úgy véltem, hogy maga kissé darabos hozzá képest. De ő, a jelek szerint, nem gondolta így…

– Hát csak így, nem nősültem meg – mondta Mark kelletlenül. – Nem jött össze.

Az ösvény ismét visszavezette őket az autópálya mellé. Balról most valamiféle hosszú, fehér ciszternák húzódtak, előttük pedig a Tanács épülete fölötti ezüstös csúcs csillogott a napfényben. Köröskörül változatlanul néptelen volt minden.

– Túlságosan szerette a zenét – mondta Mark. – Elvégre mégse vihet az ember magával minden űrutazásra koriólát{2}. Untig elegem van már a maga lejátszójából is. Percy sem tűrheti a zenét.

– Minden űrutazásra – ismételte meg Gorbovszkij. – Annyi az egész, Mark, hogy túlságosan öregek vagyunk. Húsz évvel ezelőtt eszünkbe sem jutott volna mérlegelni, mi fontosabb – a szerelem vagy a barátság. Most meg már késő. Nekünk most már végünk. Egyébként ne veszítse el a reményt, Mark. Talán találkozunk még egy asszonnyal, aki minden másnál drágább lesz nekünk.

– Percyvel ez nem történhet meg – mondta Mark. – Ő senkivel sem barátkozik, kettőnket kivéve. És egy szerelmes Percy…

Gorbovszkij maga elé képzelte a szerelmes Percy Dicksont.

– Percy nagyszerű apa lenne – mondta bizonytalanul.

Mark elfintorodott.

– Ez nem lenne tisztességes. A gyereknek különben sem jó apára van szüksége. A gyereknek jó tanárra van szüksége. Az embernek – jó barátra. Az asszonynak pedig egy szeretett férfira. De beszéljünk inkább az ösvényekről-utacskákról.

A Tanács épülete előtti tér üres volt, csak a bejárat előtt álldogált egy nagy, esetlen aerobusz. – Szeretnék találkozni Matvejjel – mondta Gorbovszkij. – Jöjjön velem, Mark.

– Ki az a Matvej?

– Bemutatom magukat egymásnak. Matvej Vjazanyicin. Matvej Szergejevics. Ő az itteni igazgató. Régi barátom, csillaghajós. Még a deszantosok közül. Emlékeznie kell rá, Mark. Bár nem, ez még korábban volt.

– Hát jó – mondta Mark. – Menjünk. Udvariassági látogatás. Csak kapcsolja ki a zajmasináját. Kínos lenne, ez itt mégiscsak a Tanács.

* * *

Az igazgató nagyon megörült nekik.

– Remek! – mennydörögte letelepítve őket a karosszékekbe. – Ez remek, hogy iderepültetek! Derék srác vagy, Leonyid! Hej, micsoda derék srác vagy! Walkenstein? Mark? Hogyne, hogyne… De maga miért nem kopasz? Leonyid határozottan azt állította, hogy maga kopasz… Ja persze, Dicksonról mondta! Igaz, Dickson a szakálláról nevezetes, de ez semmit nem jelent – ismerek egy csomó kopasz és szakállas embert! Egyébként ez ostobaság, ostobaság! Micsoda hőség van nálunk, észrevették? Leonyid, te meg helytelenül táplálkozol, tiszta disztrófiás képed van! Ebédeljünk együtt… Addig is hadd kínáljalak meg benneteket valami itallal. Ez itt narancslé, ez paradicsomlé, az meg gránátalmalé… Mind saját termés! Igen! Bor! Saját termésű borunk a Szivárványon, hitted volna, Leonyid? Na, milyen? Fura, nekem ízlik… Na és maga, Mark? Na, sosem hittem volna, hogy nem iszik bort! Ja, a helyi termésű borokat nem issza? Leonyid, vagy ezer dolgot akarok kérdezni tőled... Azt sem tudom, hol kezdjem, de egy perc múlva már nem is ember leszek, hanem megvadult adminisztrátor. Még sosem láttatok megvadult adminisztrátort? Mindjárt meglátjátok! Ítélkezni fogok, büntetni, javakat elosztani! Uralkodni fogok, előzetesen eldöntve az elosztást. Most fogom fel, milyen rossz életük lehetett a királyoknak meg mindenféle császároknak-diktátoroknak! Figyeljetek, barátaim, csak azt kérem, el ne menjetek! Én lázas munkába merülök, ti meg csak üljetek és érezzetek együtt velem. Itt senki nem tanúsít együttérzést irántam… Jó itt nektek, igaz? Kinyitom az ablakot, egy kis szellő… Leonyid, el sem tudod képzelni… Mark, húzódjon félre az árnyékba. Úgy, úgy. Nos, Leonyid, tisztában vagy vele, mi megy itt végbe? A Szivárvány megvadult, és ez már második éve tart.

Belerogyott a diszpécserpult előtti karosszékbe, amely felnyögött alatta; hatalmas volt, feketére égett, borzas, bajusza előre meredt, mint egy macskáé, ingét hasáig kigombolta, válla fölött elégedetten pillantott vissza a csillaghajósokra, akik szorgalmasan hörpölték szívószálon a jéghideg gyümölcslevet. Bajusza megmozdult, már-már szóra nyitotta száját, amikor a hat képernyő egyikén megjelent egy kedves, sovány, sértett pillantású asszony képe.

– Igazgató úr – mondta nagyon komolyan –, Haggerton vagyok, talán nem emlékszik rám. Az alabástromhegyi zárósugár ügyében fordulok Önhöz. A fizikusok nem hajlandóak feloldani.

– Hogyhogy nem hajlandóak?

– Beszéltem Rodrigosszal – azt hiszem, ő ott a vezető null-fizikus. Kijelentette, hogy magának nincs joga beavatkozni a munkájukba.

– Csak szédítik magát, Helen – mondta Matvej. – Rodrigos olyan vezető null-fizikus, amilyen kakukkmadár én vagyok. Rodrigos szervomechanikus, és annyit sem ért a null-problémákhoz, mint maga. Mindjárt utánanézek.

– Tegye meg, nagyon kérjük…

Az igazgató fejét csóválva a kapcsolótáblához nyúlt.

– Alabástrom! – ordította. – Kapcsolja Pagavát!

– Hallgatlak, Matvej.

– Sota? – Szervusz, kedvesem! Miért nem oldod fel a zárósugarat?

– Már feloldottam. Mi az, hogy nem oldom fel?

– Aha, rendben. Mondd meg Rodrigosnak, hogy hagyja abba az emberek szédítését, különben berendelem magamhoz. Mondd meg neki, hogy nagyon jól emlékszem rá. Mi van a Hullámotokkal?

– Tudod… – Sota hallgatott egy darabig. – Érdekes a Hullám. Hosszú lenne elmesélni, majd később elmondom.

– Hát, sok sikert! – Matvej a karfán áthajolva az űrhajósokhoz fordult. – Erről jut eszembe, Leonyid – kiáltotta. – Erről jut eszembe. Mit beszélnek nálatok a Hullámról?

– Hol nálunk? – kérdezte közömbösen Gorbovszkij, és nagyot kortyolt a szívószálon keresztül. – A Tarielen{3}?

– Hát például te mit gondolsz a Hullámról?

Gorbovszkij elgondolkozott.

– Nem gondolok semmit – mondta. – Talán inkább te, Mark? – nézett bizonytalanul navigátorára.

Mark nagyon egyenesen, hivatalos képpel ült poharát szorongatva.

– Ha nem tévedek – mondta –, a Hullám valamiféle folyamat, amely a null-transzportálással függ össze. Keveset tudok erről. A null-transzportálás természetesen engem is érdekel, mint minden csillagközi űrhajóst – könnyedén meghajolt az igazgató felé –, de a Földön nem tulajdonítanak nagy jelentőséget a null-problémáknak. A diszkrét fizikai kérdésekkel foglalkozó földi szakemberek szemében ez túlságosan is részprobléma, nyilvánvalóan mellékes jelentőségű.

Az igazgató epésen felnevetett.

– Hogy tetszik ez neked, Leonyid? – kérdezte. – Részprobléma! Igen, láthatóan túl messze van tőletek ez a mi Szivárványunk, és mindazt, ami itt nálunk történik, túlságosan is aprócskának látjátok. Kedves Mark, ez a teljességgel részprobléma egészen betölti az életemet, holott én nem is vagyok null-fizikus. Teljesen kimerültem, barátaim! Tegnapelőtt, itt, ugyanebben az irodában saját kezemmel választottam szét Lamondois-t és Arisztotelészt, és most, hogy a kezemre nézek – kinyújtotta maga elé jókora, napbarnított mancsait –, becsületszavamra azon csodálkozom, hogyhogy nincsenek rajtuk harapások és karmolások. Az ablak alatt meg két tömeg ordibált, az egyik azt üvöltötte: „Hullám, Hullám!” A másik meg azt bömbölte: „Null-T!” És azt hiszik, tudományos vita volt ez? Nem! Középkori társbérleti marakodás volt az elektromos áram miatt! Emlékeznek arra a mulatságos, bár, bevallom, nem egészen érthető könyvre, amelyikben azért esnek neki egy embernek, mert nem oltotta el a villanyt a vécében? Aranykecske vagy Aranyszamár?{4} Nos, Arisztotelész és bandája azért esett neki Lamondois-nak és csapatának, mert azok megkaparintották a teljes energiatartalékot… Szentséges Szivárvány! Még egy évvel ezelőtt is Arisztotelész és Lamondois összeölelkezve járt-kelt! Null-fizikus a null-fizikus barátja volt, társa és testvére, senkinek eszébe sem jutott, hogy Forster szórakozása a Hullámmal két táborra szakítja az egész bolygót. Micsoda világban élek! Semmiből nincs elég: nincs elég energia, nincs elég berendezés, egy zöldfülű laboránsért kész csatát vívnak! Lamondois emberei lopják az energiát, Arisztotelész emberei outsiderekre vadásznak és toborozzák őket – ezeket a szerencsétlen turistákat, akik pihenni repültek ide, vagy hogy írjanak valami jót Szivárványról! A Tanács – a Tanács! – konfliktuskezelő szervvé változott! Már kértem, hogy küldjék el nekem a Római jogot… Az utóbbi időben már csak történelmi regényeket olvasok. Szentséges Szivárvány! Rövidesen megalakítom itt a rendőrséget és az esküdtbíróságot. Új, teljesen vad terminológiához kell hozzászoknom. Tegnapelőtt már alperesnek neveztem Lamondois-t, Arisztotelészt meg felperesnek. Már nyelvbotlás nélkül használok olyan szavakat, mint a iurisprudentia, rendőrhatóság…

Az egyik képernyő felvillant. Két kerek arcú, tíz év körüli kislány jelent meg rajta. Az egyiken rózsaszín, a másikon világoskék ruhácska volt.

– Na, beszélj! – mondta félig suttogva a rózsaszín.

– Miért én, mikor megbeszéltük, hogy te…

– Megbeszéltük, hogy te!

– Te élősködő… Jó napot, Matvej Szemjonovics.

– Szergejevics…

– Matvej, Szergejevics, jó napot!

– Szervusztok, gyerekek – mondta az igazgató. Látszott az arcán, hogy megfeledkezett valamiről, amire most emlékeztették. – Szervusztok, csibéim! Szervusztok, egérkék!

A rózsaszín és a kék kislány egyből elvörösödött.

– Matvej Szergejevics, meghívjuk Gyerekvárosba a nyári ünnepünkre.

– Ma tizenkét órára…

– Tizenegyre!

– Nem, tizenkettőre…

– Elmegyek! – kiáltotta az igazgató lelkesen. – Feltétlenül elmegyek! Tizenegyre is elmegyek, meg tizenkettőre is!

Gorbovszkij kiürítette poharát, töltött magának megint, és lábát a szoba közepéig kinyújtva elfeküdt a fotelban, a poharat mellére állította. Jól, kellemesen érezte magát.

– Én is elmegyek Gyerekvárosba – jelentette ki. – Végképp nincs mit csinálnom. Ott meg tartok majd valamilyen beszédet. Soha életemben nem szónokoltam, nagyon szeretném kipróbálni.

– Gyerekváros! – Az igazgató megint áthajolt a karfán. – Gyerekváros az egyetlen hely, ahol még megőrzik nálunk a rendet. Remek népség a gyerekek! Tökéletesen megértik azt, hogy „nem lehet”… A null-fizikusainkról ezt nem mondhatjuk el, ó nem! Tavaly kétmillió megawattórát pusztítottak el! Az idén már eddig tizenötöt, és még hatvanra nyújtottak be igénylést! Az a baj lényege, hogy egész egyszerűen nem óhajtják ismerni azt, hogy „nem lehet”.

– Ezt a kifejezést mi sem ismertük – jegyezte meg Mark.

– Kedves Mark, maga meg én jó korban éltünk. A fizika válságának idején. Nem kellett nekünk több, mint amennyit adtak. Minek is kellett volna? Mink volt? D-folyamatok, elektronikus struktúrák. A terek összekapcsolásával csak néhányan foglalkoztak, ők is csak papíron. És most? A diszkrét fizikának ez az eszement korszaka, az átszivárgás elmélete, a hipertér… Szentséges Szivárvány! Ez az összes null-probléma! Az összes tejfölösszájú legénykének, vékony lábú laboránslánynak minden nyomorúságos kísérletéhez megawattok ezrei, olyan egyedi berendezések kellenek, amilyeneket a Szivárványon nem lehet előállítani, és amelyek egyébként a kísérlet után már használhatatlanok… Ti most hoztatok száz ulmotront. Köszönet érte. Csakhogy hatszáz kellene! És energia… Energia! Honnan vegyek? Hiszen energiát nem hoztatok! Sőt nektek magatoknak is kell az energia. Kanekóval a Géphez fordultunk: „Add meg az optimális stratégiát!” Az meg szegény csak széttárta a karját…

Feltárult az ajtó, és lendületesen bemasírozott egy alacsony, akkurátusan öltözött férfi. Simára fésült fekete hajába valami bogáncsféle akadt bele, mozdulatlan arca hideg, elfojtott dühöt tükrözött.

– Farkast emlegettek… – kezdte az igazgató a kezét nyújtva felé.

– Kérem a nyugdíjazásomat – mondta zengő, fémes hangon az érkezett. – Úgy vélem, nem vagyok már képes emberekkel dolgozni, ezért kérem a nyugdíjazásomat. Bocsássanak meg, kérem. – Röviden meghajolt az űrhajósok felé. – Kaneko vagyok, a Szivárvány tervező energetikusa. Volt tervező energetikusa.

Gorbovszkij sietve maga alá húzta lábát a síkos padlón, igyekezve felállni és rögtön meghajolni. Szörpös poharát eközben a feje fölé emelte, úgy festett így, mint egy részeg vendég Lucullus tricliniumában{5}.

– Szentséges Szivárvány! – mondta az igazgató gondterhelten. – Mi történt már megint?

– Fél órával ezelőtt Szimeon Galkin és Alekszandra Posztiseva rákapcsolódott a körzeti energiahálózatra, és a teljes következő két napi energiát leszívták. – Kaneko arca megrándult. – A Gépet becsületes emberekre számítva szerkesztették meg. Nem ismerek olyan alprogramot, amely tekintetbe venné Galkin és Posztiseva létezését. A tény önmagában véve megengedhetetlen, bár sajnos már nem újdonság számunkra. Talán egyedül is boldogulnék velük. De nem vagyok sem dzsúdóbajnok, sem akrobata. És nem egy óvodában dolgozom. Nem engedhetem meg, hogy kelepcéket állítsanak nekem… Egy sűrű bokros részen, a szakadékon túl álcázva kapcsolódtak rá a hálózatra, az ösvényen meg drótot feszítettek ki keresztben. Nagyon jól tudták, hogy rohannom kell, hogy megakadályozzam a hatalmas veszteséget… – Hirtelen elhallgatott, és idegesen kezdte kiszedni hajából a bogáncsot.

– Hol van Posztiseva? – kérdezte az igazgató, akinek fejét elöntötte a vér.

Gorbovszkij egyenesen ült, kissé ijedten maga alá húzta a lábát. Mark arcán a történtek iránti élénk érdeklődés tükröződött.

– Posztiseva mindjárt itt lesz – felelte Kaneko. – Biztos vagyok benne, hogy éppenséggel ő volt ennek a disznóságnak az értelmi szerzője. A maga nevében ide rendeltem.

Matvej maga elé húzta az általános tájékoztatás mikrofonját, és halkan beledörmögött.

– Figyelem, Szivárvány! Itt az igazgató beszél. Tudomásom van az energia elszivárgásának ügyéről. Az ügy kivizsgálása folyik.

Felállt, oldalról odalépett Kanekóhoz, a vállára tette a kezét, és bűntudatosan megszólalt.

– Hát mit tehetnénk, barátocskám… Hiszen megmondtam neked: a Szivárvány eszét vesztette. Tűrj, barátocskám! Én is tűrök. Posztisevának meg majd mindjárt befűtök. Nem lesz benne öröme, majd meglátod…

– Értem – mondta Kaneko. – Kérem, bocsásson meg: elvesztettem a fejem. Engedelmével most kimegyek az űrrepülőtérre. Alighanem a legkellemetlenebb mai feladat az ulmotronok kiosztása. Tudja, befutott egy deszantos egy rakomány ulmotronnal.

– Igen – mondta az igazgató mély átérzéssel. – Tudom. Tessék – bökött szögletes állával az űrhajósok felé. – Szíves figyelmébe ajánlom a barátaimat. A Tariel parancsnoka, Leonyid Andrejevics Gorbovszkij, és navigátora, Mark Walkenstein.

– Örvendek – mondta Kaneko, meghajtva bogáncsokkal ékes fejét.

Mark és Gorbovszkij is fejet hajtott.

– Igyekszem a minimumra csökkenteni a hajóban okozott kárt – mondta Kaneko mosoly nélkül, megfordult, és az ajtóhoz ment.

Gorbovszkij nyugtalanul nézett utána.

Az ajtó kinyílt Kaneko előtt, ő udvariasan félrelépett utat adva. Az ajtóban a nemrég látott barna lány állt fehér, gombjavesztett blúzban. Gorbovszkij észrevette, hogy a lány sortja oldalt megperzselődött, bal keze kormos volt. Mellette az elegáns, feszes tartású Kaneko a távoli jövőből érkezett lénynek látszott.

– Kérem, bocsássanak meg – mondta a barna lány bársonyos hangon. – Bejöhetek? Hívatott, Matvej Szergejevics?

Kaneko, arcát elfordítva megkerülte, és eltűnt az ajtó mögött. Matvej visszatért karosszékébe, leült, két kézzel a karfákra támaszkodva. Arca megint elkékült.

– Azt hiszed, Posztiseva – kezdte alig hallhatóan –, nem tudom, kinek az ötletei ezek?

A képernyőn megjelent egy rózsás képű ifjonc, kacéran félrecsapott barettben.

– Bocsásson meg, Matvej Szergejevics – mondta vidáman mosolyogva. – Csak emlékeztetni szeretném, hogy két komplett ulmotron minket illet.

– A meghatározott sorrend szerint, Karl – dörmögte Matvej.

– A meghatározott sorrend szerint mi vagyunk az elsők – közölte a fiatalember.

– Akkor ti kapjátok meg elsőként. – Matvej egész idő alatt Posztisevát nézte, megőrizve dühödt, engesztelhetetlen arckifejezését.

– Még egyszer elnézését kérem, Matvej Szergejevics, de nagyon nyugtalanít minket Forster csoportjának viselkedése. Láttam, hogy már kiküldték az űrrepülőtérre a teherautójukat…

– Ne nyugtalankodjon, Karl – mondta Matvej. Nem állta meg, szélesen elmosolyodott. – Csak gyönyörködj. Leonyid! Idejön és árulkodik. Ki? Hofmann. Kire? Forsterre. Tűnjön el, tűnjön el, Karl! Senki nem kapja meg soron kívül.

– Köszönöm, Matvej Szergejevics – mondta Hofmann. – Maljajevvel nagyon számítunk magára.

– Ő és Maljajev! – mondta Matvej, a mennyezet felé emelve pillantását.

A képernyő kialudt, de egy pillanat múlva újra felvillant. Mogorva, idősebb férfi jelent meg rajta, sötét szemüvegének keretéhez valami szerkezet volt rögzítve. Elégedetlenül dörmögte:

– Matvej, az ulmotronok ügyét szeretném tisztázni…

– Az ulmotronokat a meghatározott sorrendben adják ki – mondta Matvej.

A barna lány halkan felsóhajtott, éles pillantást vetett Markra, és alázatos képpel letelepedett a szék szélére.

– Nekünk soron kívül jár – mondta a szemüveges ember.

– Akkor soron kívül kapjátok meg – mondta Matvej. – Megvan a soron kívüliek listája is, és azon te a nyolcadik vagy…

A barna lány kecsesen oldalt hajolva szemügyre vette a lyukat a sortján, majd ujját megnyálazva elkezdte ledörzsölni a kormot a könyökéről.

– Egy pillanat, Posztiseva – mondta Matvej, és odahajolt a mikrofonhoz. – Figyelem, Szivárvány! Itt az igazgató beszél. A Tariel nevű csillaghajón érkezett ulmotronokat a Tanács által jóváhagyott jegyzékek alapján osztjuk ki, nem lesz semmiféle kivételezés. Nos hát, Posztiseva… Azért hívattalak, hogy közöljem, torkig vagyok veled. Eddig lágyszívű voltam… Igen, igen, türelmes voltam. Mindent elviseltem. Nem vádolhatsz kegyetlenséggel. De szentséges Szivárvány! Mindennek van határa! Egy szóval közöld Galkinnal, hogy felmentettelek a munka alól, és a legelső űrhajóval visszaküldelek a Földre.

Posztiseva hatalmas, gyönyörű szeme azonnal megtelt könnyel. Mark bánatosan ingatta a fejét, Gorbovszkij elszontyolodott. Az igazgató állát előreszegve meredt Posztisevára. – És most már késő a sírás, Alekszandra – mondta. – Korábban kellett volna sírni. Velünk együtt.

Plisszírozott szoknyát és könnyű pulóvert viselő, csinos nő lépett be az irodába. Haja fiúsra volt nyírva, egy sötétszőke hajfürt a szemére hullott.

– Helló! – mondta barátságosan mosolyogva. – Nem zavarom, Matvej? Ó! – Észrevette Posztisevát. – Ez meg mi? Sírunk? – Átölelte Posztiseva vállát, a fejét melléhez szorította. – Matvej, ezt maga csinálta? Hogy nem szégyelli magát? Biztosan goromba volt vele. Maga néha kibírhatatlan!

Az igazgató megmozgatta a bajuszát

– Jó reggelt, Gina – mondta. – Engedje el Posztisevát, büntetést kapott. Súlyosan megbántotta Kanekót, és energiát lopott…

– Micsoda gyalázat! – kiáltotta Gina. – Nyugodj meg, kislány! Micsoda szavak: „megbántotta”, „lopott”, „energia”! Kitől lopta el az energiát? Elvégre nem Gyerekvárostól! Nem mindegy, melyik fizikus használja fel az energiát – Alja Posztiseva vagy az a szörnyű Lamondois?!

Az igazgató méltóságteljesen felállt.

– Leonyid, Mark – mondta –, ez itt Gina Pickbridge, a Szivárvány vezető biológusa. Gina, ez Leonyid Gorbovszkij és Mark Walkentein űrhajós.

Az űrhajósok felálltak.

– Helló – mondta Gina. – Nem, nem akarok megismerkedni magukkal… Miért van az, hogy maguk, két erős, jóképű férfi ilyen közönyös? Hogyan képesek ülni, és nézni egy síró lányt?

– Nem vagyunk közönyösek – tiltakozott Mark. Gorbovszkij csodálkozva nézett rá. –  Éppen közbe akartunk lépni…

– Akkor lépjenek közbe! Csinálják! – mondta Gina.

– Hát tudják, emberek! – mennydörögte az igazgató. – Ez nekem egy csöppet sem tetszik! Posztiseva, elmehet. Menjen, menjen… Miről van szó, Gina? Engedje el Posztisevát, és adja elő, mi járatban van. Posztiseva, menjen, már megmondtam!

Posztiseva felállt, arcát tenyerével eltakarva kiment. Mark kérdően nézett Ginára.

– Hát persze – mondta a nő.

Mark megrántotta zakóját, szigorúan Matvejre nézett, meghajolt Gina előtt, és szintén távozott. Matvej elgyengülten legyintett.

– Lemondok – közölte. – Semmi fegyelem. Tisztában van vele, mit csinál, Gina?

– Tisztában – mondta Gina az asztalhoz lépve. – Ez a maga egész fizikája meg energiája nem ér fel Alja egyetlen csepp könnyével.

– Mesélje ezt el Lamondois-nak. Vagy Pagavának. Vagy Forsternek. Vagy például Kanekónak. Ami pedig a könnycseppeket illeti, mindenkinek megvan a maga fegyvere. Erről, engedelmével, elég ennyit. Hallgatom.

– Igen, elég erről – mondta Gina. – Tudom, hogy ugyanolyan makacs, mint amennyire jóságos. Következésképp végtelenül makacs. Matvej, emberekre van szükségem. Nem, nem – emelte fel aprócska tenyerét. – Nagyon kockázatos és érdekes dologról van szó. Csak a kisujjammal kell intenem, és a fizikusok fele otthagyja zordon főnökeit.

– Ha maga int – mondta Matvej –, maguk a főnökök is futnak…

– Köszönöm, de én polipvadászatról beszélek. Húsz emberre van szükségem, hogy elhajtsuk a polipokat a Puskin-parttól.

Matvej felsóhajtott.

– Mi baja a polipokkal? – kérdezte. – Nincs emberem.

– Legalább tíz embert adjon. A polipok rendszeresen dézsmálják a halgazdaságokat. Mivel foglalkoznak mostanában a berepülők?

Matvej felélénkült.

– Igen, igaz is! – mondta. – Gaba! Hol van most Gaba? Aha, emlékszem… Minden rendben, Gina, megkapja a tíz embert!

– Hát ez nagyszerű! Tudtam, hogy maga jóságos. Megyek megreggelizem, keressenek meg. Viszontlátásra, kedves Leonyid. Ha szívesen velünk tartana, nagyon fogunk örülni.

– Pfú! – mondta Matvej, mikor becsukódott az ajtó. – Csodálatos nő, de szívesebben dolgozom inkább Lamondois-val… De micsoda figura ez a te Markod!

Gorbovszkij önelégülten elvigyorodott, és töltött magának még egy adag szörpöt. Ismét kényelmesen elterült a karosszékben, halkan motyogta: „Megengeded?”, és bekapcsolta a lejátszóját. Az igazgató is hátradőlt székében.

– Hát igen – mondta álmodozva. – Emlékszel, Leonyid, a Vakfolt, Sztanyiszlav Liska teleüvöltötte az étert… Igaz is! Tudod…

– Matvej Szergejevics – szólalt meg egy hang a hangszóróból. – Közlemény a Nyílról.

– Olvasd – mondta Matvej előrehajolva.

– „Elmegyek deritrinizációra. A következő kapcsolatfelvétel negyven óra múlva. Minden rendben. Anton”. A kapcsolat elég gyenge, Matvej Szergejevics: a mágneses vihar…

– Köszönöm – mondta Matvej. Gondterhelten fordult Gorbovszkijhoz. – Mellesleg, Leonyid, mit tudsz Kamillról?

– Hogy sosem veszi le a sisakját – mondta Gorbovszkij. – Egyszer egyenesen nekiszegeztem ezt a kérdést, amikor fürödtünk. És egyenes választ adott.

– És mit gondolsz róla?

Gorbovszkij elgondolkodott.

– Azt gondolom, hogy ez szíve joga.

Gorbovcszkij nem akart erről a témáról beszélni. Egy darabig hallgatta a tamtamot, azután megszólalt:

– Értsd meg, Matyusa, valahogy úgy alakult, hogy engem csaknem Kamill barátjának tekintenek. És mindenki engem faggat róla, hogy miként van ez meg az. De nem szeretem ezt a témát. Ha valamilyen konkrét kérdésed van, tessék, tedd föl.

– Van – mondta Matvej. – Kamill nem elmebeteg?

– Ne-em, dehogy! Egyszerűen csak közönséges zseni.

– Tudod, folyton azon tűnődöm: egyre csak jósolgat meg jósolgat, miért? Ez valami mániája, a jósolgatás…

– És mit jósol?

– Csak úgy, hülyeségeket – mondta Matvej. – A világvégét. Az a legnagyobb baj, hogy szegényt senki nem képes megérteni… Egyébként hagyjuk ezt a témát…Miről is beszéltünk?

Megint felvillant a képernyő. Kaneko jelent meg rajta. Nyakkendője félrecsúszott.

– Matvej Szergejevics – mondta, és alig kapott levegőt –, engedje meg, hogy egyeztessük a listát. Magánál kell lennie a másolatnak.

– Ó, hogy mennyire unom már ezt az egészet! – mondta Matvej. – Leonyid, bocsáss meg, kérlek. El kell mennem.

– Persze, menj csak – felelte Gorbovszkij. – Addig én visszasétálok az űrrepülőtérre. Mi lehet az én Tarielemmel…

– Kettőre gyertek vissza hozzám ebédre – mondta Matvej.

Gorbovszkij kiürítette a poharát, felállt, és elégedetten a maximumra állította a tamtam hangerejét.

{1} „törekvéseiben eltökélt férfiú” – Horatius

{2} Egy 2009 májusában készült internetes interjúban megkérdezték Borisz Sztrugackijt, mi az a korióla. Ezt válaszolta: „Nem tudom, soha nem is tudtam, mi az, de olyan jól, »zeneien« hangzott…”

{3} A 12. században élt grúz költő, Sota Rusztaveli A tigrisbőrös lovag c. eposzának hőse. A grúz nemzeti eposzhoz Zichy Mihály készített illusztrációkat.

{4} Ilf és Petrov regényére, az Aranyborjúra vonatkozó utalás.

{5} Lucullus (kb. i. e. 109–kb. 59), római hadvezér, bőkezű mecénás, aki ínyenc lakomáiról vált nevezetessé. Triclinium: az ókori római villák ebédlőterme.