A fordítás alapját képező kiadás:

Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Sztrana bagrovüh tucs

Izdatyelsztvo ASZT, 1997

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Földeák Iván, Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Vas Annamária

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978-615-5158-69-8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1959 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

© Hungarian translation 1985, 2012, Földeák Iván, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2012, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ RÉSZ

A hetes számú űrrepülőtér

Komoly beszélgetés

A TITKÁR Bikovra emelte ép fél szemét.

– Közép-Ázsiából jött?

– Igen.

– Az iratait…

Az asztal fölött várakozóan Bikov felé nyújtotta sötét, rákollóra emlékeztető kezét. Mutatóujja hihetetlenül hosszú volt, de hiányzott három ujja s tenyerének a fele. Bikov ebbe a kézbe helyezte kiküldetési papírját és személyi igazolványát. A titkár komótosan széthajtotta a kiküldetési utasítást, és olvasni kezdte:

– „A Góbi sivatagi szovjet–kínai expedíciós állomás gépészmérnökét, Alekszej Petrovics Bikovot a Geológiai Minisztérium szolgálati helyének megváltoztatása ügyében tárgyalni küldi. Indoklás: a BKÁB kikérése…”

A titkár futó pillantást vetett az igazolványra is, majd visszaadta, s a fekete, műbőrrel párnázott ajtóra mutatott.

– Menjen be! Krajuhin elvtárs várja önt.

Bikov tétovázott.

– A kiküldetési utasítás önnél marad?

– A kiküldetési utasítás nálam marad.

A fogadószoba fala mentén sorakozó fotelekben néhány ember ült, láthatóan a sorukra várva, vagy arra, hogy szólítsák őket. Ügyet sem vetettek Alekszej Petrovicsra. Ő ezt furcsának találta – egészen mást hallott a fővárosi intézmények fogadószobáiban dívó szokásokról. De mind az egyszemű titkár, mind a simulékony várakozók nyomban kimentek a fejéből, mihelyst átlépte a dolgozó küszöbét.

A tágas, félhomályos helyiség ablakait bambuszredőny fedte. A csupasz műanyag falak bágyadtan verték vissza a fényt. Puha, vörös szőnyeg borította a padlót. Bikov körülpillantott, a szoba tulajdonosát kereste. A széles és üres íróasztal mellett két kopasz fejet pillantott meg. Az egyik sápadt, sőt kissé szürkés színű volt, mozdulatlanul magaslott a vendégek részére odaállított karosszék háttámlája fölé. A másik – világos sáfrányszínű – az asztal túloldalán dossziék fölé görnyedve himbálódzott, mintha tulajdonosa bizalmatlanul szaglászta volna az előtte heverő, kékes színű fénymásolatokat.

Bikov aztán még egy tar koponyát fedezett fel, amely egy figurához tartozott, aki szürke űrhajósruhában terpeszkedett el a szőnyegen, s szürke fejével esetlenül dőlt a fal és a páncélszekrény közé a sarokba. Nyakától vastag kötél kígyózott az asztal alá…

Végül is minden főnöknek meglehetnek a maga rigolyái, de ez itt nem esett túlzásokba? Bikov esetlenül toporgott, ismét megrángatta zekéjének cipzárját, s nyugtalanul az ajtóra pillantott. A sáfrányszínű, kopasz fej ebben a pillanatban eltűnt. Szipogás hallatszott, s rekedt, náthás hang jelentette ki elégedetten: „Nagyszerűen tart! Nagyszerűen!” Majd egy nejlon kezeslábast viselő, testes, görnyedt férfi emelkedett fel lassan az asztal mögül.

Hatalmas termetű, hihetetlenül széles vállú férfi volt, és bizonyára igen súlyos. Barnás, ragyás arcbőre maszknak hatott, ajkát keskeny, egyenes vonallá szorította össze, s széles, domború homloka alól kerek, pillátlan szemével hidegen és figyelmesen meredt Bikovra.

– Mit akar? – érdeklődött rekedten.

– Krajuhin elvtárssal kell beszélnem – jelentette ki Bikov, s zavartan a szőnyegen elterülő, kopasz alakra pillantott.

– Krajuhin vagyok. – A kerek szemű férfi ugyancsak odapillantott, majd ismét Bikovra meredt.

A karosszékben a kopasz fej mozdulatlan maradt. Bikov egy másodpercig habozott, tett előre néhány lépést, és bemutatkozott. Krajuhin fejét oldalt biccentve hallgatta.

– Nagyon örülök – jelentette ki végül tartózkodóan. – Már tegnap vártam, Bikov elvtárs. Kérem, üljön le! – Hatalmas, lapátszerű tenyerével a karosszék felé intett. – Ide, kérem! Tegye szabaddá, és foglaljon helyet!

Bikov értetlenül az íróasztalhoz lépett, a karosszék felé fordult, s csak nehezen tudta megállni, hogy ne törjön ki belőle ideges nevetés. A székben furcsa, szürke szövetből varrott, a búvárokéra emlékeztető szkafander hevert. Ezüstös, kerek fémcsatokkal rögzített sisakja emelkedett a karosszék háttámlája fölé.

– Dobja le a padlóra! – sürgette Krajuhin Bikovot.

Bikov a sarokban, a páncélszekrény mellett heverő madárijesztőre sandított.

– Csak egy különleges védőöltözet – szólt rá türelmetlenül Krajuhin. – Üljön már le!

Bikov sietve szabaddá tette a karosszéket, s zavartan leült. Krajuhin rebbenéstelen tekintettel méregette.

– Hát így vagyunk… – Sápadt ujjaival dobolt az asztalon. – Nos, Bikov elvtárs, ismerkedjünk meg, szólítson Nyikolaj Zaharovicsnak, s minél előbb fogadjon jóindulatába! Az én irányításom alatt kell dolgoznia. Természetesen, ha…

Éles telefoncsöngés szakította félbe. Felemelte a kagylót.

– Egy perc, Bikov elvtárs… Halló! Igen, én…

Egy szót sem szólt többet, de a videotelefon képernyőjének kékes színű fényében Bikov jól látta, hogy az óriás arca egyszerre vörösbe vált át, s csupasz halántékán a sötét színű erek kidagadnak. Úgy tűnt, nagyon is komoly dolgokról van szó. Bikov tapintatosan lesütötte szemét, és a karosszék mellett a földön heverő, különleges védőöltözetet kezdte bámulni. Az öltözék nyitott gallérján keresztül látni lehetett a sisak belső borítását. Bikovnak úgy tűnt, hogy a sisak falán keresztül a szőnyeg durva mintázatát pillantja meg, jóllehet az ezüstös színű gömb kívülről egyáltalán nem volt átlátszó. Bikov lehajolt, hogy figyelmesebben szemügyre vegye a sisakot, Krajuhin azonban ebben a pillanatban a helyére tette a kagylót, s megnyomott egy kapcsológombot.

– Kérem Pokatyilovot! – adta ki rekedtes hangon az utasítást.

– Értettem! – felelte egy láthatatlan ember hangja.

– Egy óra múlva.

– Értettem, egy óra múlva!…

A kapcsoló ismét kattant, s minden elcsendesedett. Bikov felemelte tekintetét, s látta, hogy Krajuhin erőteljesen dörzsöli a tenyerével az arcát.

– Úgy – szólalt meg nyugodtan, miután észrevette, hogy Bikov nézi őt. – Ez aztán a fajankó! Beszélhetsz neki, falra hányt borsó… Elnézést, Bikov elvtárs. Hol is hagytuk abba… Igen-igen… Még egyszer elnézését kérem. Tehát, komoly beszédem lesz önnel. Az időnk rövid. Lássunk tehát hozzá… Először is, nem ártana egy kicsit közelebbről megismerkedni. Beszéljen magáról!

– De mégis, miről szeretne hallani?

– Először is… mondja el az életrajzát!

– Az életrajzomat? – A mérnök töprengett egy kicsit. – Az életrajzom, az nagyon egyszerű. 19…-ben születtem, hajós családban, Gorkij mellett. Apám korán meghalt, még hároméves sem voltam. Tizenöt éves koromig internátusban nevelkedtem. Négy évig a gépész helyetteseként, majd gépészként dolgoztam reaktív siklóhajókon a Volgán. Jégkorongoztam. A Volga válogatott tagjaként két olimpián is részt vettem.

Felvettek a felszíni közlekedési főiskolára. Ez a gépkocsizó csapatok egykori iskolája. („Minek kellett ezt hozzátennem? Fecsegek” – gondolta Bikov.) A magreaktoros expedíciós járművek tagozatán végeztem. Nos… utána a hegyekbe küldtek dolgozni, a Tien-san körzetébe… Majd a Góbiba, a homoksivatagba… Ott szolgáltam. Ott léptem be a pártba. Mi kell még? Azt hiszem, elég is ennyi.

– Elég – értett egyet Bikovval Krajuhin. – Egyszerű életrajza van. Tehát harminchárom éves?

– Egy hónap múlva töltöm be a harmincnegyediket.

– S természetesen nőtlen?

Főnökének ez a megjegyzése meglehetősen tapintatlannak tűnt Bikov számára. A mérnök nem szerette, ha a külsejére célozgatnak, és ez a „természetesen” sértette. Azonkívül úgy találta, Krajuhin arca sem igen felel meg a férfiszépségről alkotott, általánosan elfogadott fogalmaknak. Már-már megjegyzést is tett erről, de úgy döntött, inkább hallgat. Különben a külseje aligha lehet döntő szempont Krajuhin szemében, Bikov pedig ismert legalább egy nőt, akit nem zavart napégette arca, papucs formájú orra s vörhenyes, sprőd haja.

– Azt akartam mondani – folytatta Krajuhin –, hogy ha jól tudom, fél éve még nőtlen volt.

– Igen – felelte szárazon Bikov. – Most is az vagyok. Egyelőre…

Hirtelen rádöbbent, Krajuhin sokat tud róla, s nem azért tesz fel kérdéseket, mert érdeklik a válaszok, hanem azért, hogy „személyes benyomást” szerezzen róla, vagy valami egészen más, homályos célból. Ez kellemetlenül érintette, és óvatosságra intette.

– Egyelőre nőtlen vagyok – ismételte meg.

– Következésképp – jegyezte meg Krajuhin – nincsenek közeli hozzátartozói.

– Következésképp nincsenek.

– Tehát, hogy úgy mondjam, maga teljesen egyedülálló és független…

– Igen, egyedülálló. Egyelőre az.

– Mit mondott, hol szolgált az utóbbi időben?

– A Góbiban…

– Régóta?

– Három éve…

– Három éve! S folyton a sivatagban?

– Igen. Persze voltak kisebb szünetek. Kiküldetések, továbbképzések… De többnyire a sivatagban töltöttem.

– Nem unta meg?

Bikov töprengett egy kicsit.

– Először nehéz volt – kezdte óvatosan. – Később megszoktam. Persze nem könnyű ott a szolgálat. – Maga előtt látta a lángoló égboltot és a fekete köveket… – De hiszen a sivatagot is meg lehet szeretni…

– Vagy úgy! – csodálkozott Krajuhin. – Megszeretni a sivatagot? És maga szereti?

– Természetesen megszoktam.

– Mi volt az utolsó beosztása?

– A Góbi sivatagi expedíciós tábor atomterepjáró osztagának vezetője voltam.

– Tehát jól ismeri a gépeket?

– Attól függ, milyeneket…

– Legalábbis ezeket az atomterepjárókat.

Bikov a kérdést teljesen értelmetlennek találta, és ezért nem is válaszolt rá.

– Mondja, maga volt az, aki tavaly a Dauge-expedíció megmentését irányította?

– Én.

– Derék dolog, remekül megoldotta! Ha maga nincsen, bizonyára ott pusztulnak.

Bikov vállat vont.

– Feszített tempójú menet volt. Semmi több.

Krajuhin összehúzta szemét.

– Hiszen a maga emberei is megsérültek, ha az emlékezetem nem csal.

 Bikov elvörösödött, az ő arcszíne mellett ez ijesztőnek tűnt, s dühösen kifakadt:

– Tombolt a fekete szélvész! Ezt nem dicsekvésből mondom, Krajuhin elvtárs. Diadalmenet zeneszóval csak a díszszemléken létezik. A homoksivatagban ez azért egy kissé bonyolultabb.

Kényelmetlenül érezte magát, és bosszankodott. Krajuhin mintha mulatva méregette volna Bikovot.

– Úgy-úgy… Bonyolultabb… három év a homoksivatagban. Ez nem kevés. Ez derék. Mondja, Bikov elvtárs, van magának valamilyen szenvedélye? Úgy értem, a munkán kívül.

Bikov gondterhelten meredt a férfira.

– Hogyan érti?

– Mivel foglalkozik a szabadidejében?

– Hm… Természetesen sokat olvasok. Sakkozok is.

– Ha jól tudom, van néhány tudományos munkája…?

– Igen, van.

– Sok?

– Nem, nem sok. Két cikk a Lánctalpas Közlekedés című szaklapban.

– Miről szólnak?

– A reaktormotorok javítása tábori viszonyok között. Személyes tapasztalataim.

– A reaktormotorok javítása… Nagyon érdekes. Mellesleg még milyen sportot űz a jéghokin kívül?

– Szambót. Dzsúdóoktató is vagyok.

– Ez jó. Úgy. Az asztronómia iránt sohasem érdeklődött?

Bikov úgy érezte, Krajuhin gúnyolódik rajta, így válaszolt:

– Nem, az asztronómia sohasem érdekelt.

– Kár!

– Lehetséges…

– Arról van ugyanis szó, Alekszej Petrovics, hogy a munkája nálunk, egy bizonyos értelemben, hogy is mondjam, összefüggésben van ezzel a tudománnyal.

A mérnök összeráncolta a homlokát.

– Megbocsásson, de nem teljesen értem…

– Mit mondtak magának, amikor hozzánk irányították?

– Azt mondták, tárgyalni fognak velem arról, hogy vegyek részt egy tudományos expedícióban. Egy időre…

– Azt, hogy milyen expedícióban, nem mondták?

– Valahová a sivatagba indul, ritka ércek felkutatására.

Krajuhin megropogtatta sápadt ujjait, s tenyerét az asztal lapjára fektette.

– Igen, magától értetődik – dünnyögte. – Nagyon is természetes. Erről nincs tudomásuk. Tehát, Alekszej Petrovics – kezdte mély sóhajjal –, magától értetődik, hogy az asztronómiához a dolognak semmi köze. Pontosabban alig van köze. Még pontosabban a maga szempontjából alig van köze. Nem fontos, hogy korábban nem érdekelte az asztronómia. Aligha lesz rá szüksége. A legrosszabb esetben egyet s mást elolvas, néhány dolgot pedig elmondanak magának. Arról van azonban szó, hogy nem itt kell dolgoznia. Hogy úgy mondjam, nem a Földön.

Bikov nyugtalanul pislogott. Ismét rosszul érezte magát, mint fél órával ezelőtt, amikor átlépte ennek a szobának a küszöbét.

– Félek, hogy… nem értem, mit mond – szólalt meg rövid habozás után. – Nem a Földön? Talán a Holdon?

– Nem, nem a Holdon. Jóval távolabb.

Furcsa álomnak tűnt az egész. Krajuhin állát összefont ujjaira helyezve folytatta:

– Miért csodálkozik így, Alekszej Petrovics? Az emberiség immár harminc esztendeje repül más bolygókra. Talán azt hiszi, ezek valamiféle más, különleges emberek? Szó sincs róla. Ugyanolyan közönséges emberek, mint maga. A legkülönbözőbb foglalkozásúak. Én például meg vagyok róla győződve, hogy magából elsőrendű űrhajós válna. Mellesleg, jó néhány űrhajós, hogy úgy mondjam, más cégtől jött hozzánk, például a repüléstől. Megértem, hogy magában, egy olyan mérnökben, akinek a szakmája kizárólagosan „földi”, a lehetősége sem merült fel annak, hogy részt vehet egy ilyen dologban. A körülmények azonban úgy alakultak, hogy expedíciót küldünk a Vénuszra, s szükségünk van egy olyan emberre, aki remekül ismeri a sivatagi feltételeket. Az ottani homoksivatagok aligha különböznek lényegesen a maga kedves Góbijától. Csak egy kissé nehezebb dolog lesz…

Bikov hirtelen észbe kapott.

– Az Urán Golkonda!

Krajuhin gyors, figyelmes pillantást vetett rá.

– Igen, az Urán Golkonda. Lám, már szinte mindent tud.

– A Vénusz… – mormolta lassan Bikov. – Az Urán Golkonda… – Megcsóválta a fejét, s elnevette magát.– Élek, s egyszer csak mennybe repülök! Hihetetlen!

– No, nem olyan bűnös lélek, hogy ne tehetné meg. Különben sem a paradicsomi ligetekbe küldjük. Lehet, hogy talán… – Krajuhin előrehajolt, s halkabban folytatta: – Fél?

Bikov elgondolkozott.

– Természetesen félek kicsit – ismerte be. – Sőt, egyszerűen félek. Hiszen… lehet, hogy nem boldogulok a feladattal. Igaz, ha csak azt várják el, amit tudok, amire képes vagyok, akkor miért ne vállalnám? – Krajuhinra pillantott, s elmosolyodott. – Nem, annyira azért nem félek, hogy visszautasítsam. Tudja, ez az egész olyan váratlanul ért. S azután meg, miért… olyan biztos benne, hogy nem vallok szégyent?

– Teljesen biztos vagyok benne, hogy megbirkózik a feladattal. Magától értetődik, hogy nehéz dolga lesz, borzasztóan, kimondhatatlanul nehéz dolga, bizonyára veszélyes helyzetekbe is kerül, olyanokba, amilyeneket egyelőre még csak nem is sejtünk… Maga azonban meg fog birkózni velük.

– Ezt maga jobban tudja, Krajuhin elvtárs.

– Igen, azt hiszem, jobban tudom. Nos, Alekszej Petrovics, úgy gondolom, ezután nem fog berohanni a minisztériumába, s nem fog könyörögni, hogy egészségi állapotára való hivatkozással vagy nehéz családi körülményei miatt mentsék fel ez alól a feladat alól.

– Hogy képzeli?…

– Miért, maga hogy képzeli? – Krajuhin arca elsötétült. – Voltak itt magánál különbek is, akik ebben a karosszékben ülve a legszégyenletesebb módon meghátráltak. – Tenyerét végighúzta az arcán. – Az igazat megvallva, én már régóta számon tartom magát, s örülök, hogy nem tévedtem.

Bikov zavartan hümmögött, s elfordította a fejét.

– Honnan ismer engem?

– A Dauge-expedíció nyomában indított mentővállalkozásból. Ez az expedíció hozzánk tartozott, s attól kezdve figyeltem magát. Bekérettem a jellemzését és a személyi anyagát. S tessék, eljött az ideje, és hívattuk.

– Világos.

– Általában ilyenkor gondolkodási időt szoktak adni. Egy hetet, néha egy hónapot. Most nem várhatunk. Döntsön! Alekszej Petrovics. Figyelmeztetem: ha csak egy kicsit is ingadozik, azonnal mondjon nemet! Nem sértődünk meg.

Bikov elnevette magát.

– Nem. Krajuhin elvtárs, nem mondok nemet. Ha úgy gondolja, hogy megbirkózom a feladattal, akkor állok elébe. Természetesen egy kicsit váratlanul ért a dolog, de semmi baj, majd megszokom. Szóval elfogadom.

– Nos, akkor remek.

Krajuhin nyugodtan bólintott, s egy pillantást vetett az órájára.

– Még valamit! Az expedíció viszonylag rövid ideig fog tartani, nem tovább másfél hónapnál. Megfelel magának?

– Megfelel…

– A magára váró munkát most nem részletezem. Később megtudja. Kevés az időnk. Kérem, csak azt ne feledje, hogy holnap repülünk!

– Holnap? A Vénuszra?

– Nem, a Vénusz még egy kicsit távolabb van. Egyelőre maradunk a Földön. Csak nem Moszkvában, hanem másutt. Mellesleg, hol a csomagja?

– Lent a ruhatárban. Nincs sok holmim, egy bőrönd és egy térképtáska. Nem gondoltam…

– Ez nem fontos. Hol akar megszállni? Javasolnám a Prága Szállót. Itt van a közelben.

Bikov biccentett.

–Tudom. Jó szálló.

– Nagyon jó szálló. Most elengedem, hanem – ismét az órájára pillantott – úgy két óra múlva, pontosan tizenhét óra nulla nullakor, űrhajós barátom, ismét jöjjön ide! Itt megtud egyet s mást. Nem ebédelt? Természetes, hogy nem. Az ebédlő a tizenharmadik emeleten van. Ebédeljen meg, pihenjen egy kicsit a könyvtárban vagy a klubban, ki se kell mennie az épületből, s tizenhét óra nulla nullakor jöjjön vissza! No, menjen! Most néhány embernek még megmosom a fejét.

Bikov még mindig egy kicsit izgatottan felállt, s habozva tette fel az őt már régóta piszkáló kérdést:

– Krajuhin elvtárs, hogy hívják teljes nevén ezt az intézményt? A kiküldetési papíron ez áll: BKÁB. De azt hiszem, nem jól fejtettem meg, mit is jelent.

– BKÁB a Bolygóközi Közlekedés Állami Bizottsága, mely a Minisztertanács mellett működik. Én vagyok a bizottság elnökhelyettese.

– Köszönöm – mondta Bikov.

„Bolygóközi Közlekedés Állami Bizottsága – dünnyögte magában, miközben az ajtó felé fordult. – Hát persze… Én meg azt hittem, hogy a Belsőszállítási Kutatás Állami Bizottsága… Azt is így rövidítenék…”

Az ajtóban Bikov összeütközött egy nyurga férfival, aki feltartóztathatatlanul vágtatott be a szobába. Bikov csak annyit tudott megjegyezni, hogy a férfi hatalmas, fekete keretes szemüveget hordott, és rendkívül sápadt volt. A látogatót észre sem vette, mellével félresodorta, s már egyenest a küszöbről kezdte a mondókáját:

– Nyikolaj Zaharovics!

– Hol a hatos számú reaktor? – hallotta Krajuhin vészjósló basszusát.

– Már megbocsásson. Nyikolaj…

– Azt kérdem, hol a hatos számú reaktor?

Bikov mérnök becsukta az ajtót, s a fogadószoba kijárata felé indult. A sötét képű titkár fél szemével kísérte, majd ismét az asztala fölé hajolt.

A Hiusz legénysége

A VÉNUSZ a Naprendszer Naptól számított második bolygója. Átlagos távolsága a Naptól 0,723 asztronómiai egység, azaz 108 millió kilométer… 224 nap 16 óra 49 perc és 8 másodperc alatt tesz meg egy teljes fordulatot a Nap körül. Pályájának átlagsebessége 35 kilométer másodpercenként… A Vénusz a hozzánk legközelebb eső bolygó. Amikor a Nap és a Föld között foglal helyet, a Földtől való távolsága 39 millió kilométer. Amikor a Nap mögött helyezkedik el, a Földtől való legnagyobb távolsága 258 millió kilométer… A Vénusz átmérője 12 400 kilométer, a benyomódása alig észrevehető. Ha a Föld méreteit 1-nek vesszük, akkor a Vénuszra átszámítva annak átmérője 0,973, felszíne 0,95, térfogata 0,92, a tömegvonzás a felületén 0,85, sűrűség 0,88 (vagy másként 4,86 gramm köbcentiméterenként), tömege 0,81… A tengely körüli forgásideje 57 óra… A Vénuszt rendkívül sűrű szén-dioxidból és szén-monoxidból álló atmoszféra veszi körül, melyben kristályos ammóniafelhők úsznak… A Vénuszt jelenleg néhány időszakos és állandó űrállomás segítségével kutatják, melyek közül kettő a Szovjetunió Tudományos Akadémiájához tartozik. Egy sor kísérlet, hogy leszálljanak a Vénuszon (Abroszimov, Niszidzima, Szokolovszkij, Si Fen-ju és mások), s közvetlenül a felszínén folytassák a kutatást, nem járt sikerrel.

Bikov a Vénusz színes fényképére pillantott – bársonyos fekete alapon sárgás korong, kékes és narancsszínű árnyékok csíkozzák be –, majd becsapta a nehéz kötetet… „Egy sor próbálkozás, hogy leszálljanak a Vénuszra, s közvetlenül a felszínén folytassanak kutatásokat, nem járt sikerrel.” Rövid és világos megfogalmazás. Igen, voltak próbálkozások. Bikov felidézte magában mindazt, amit könyvekből, tévéelőadásokból és a TASZSZ rövid, száraz közleményeiből tudott.

Három évtizeddel az első holdutazások után a Földtől másfél milliárd kilométerre már szinte minden objektum ismert volt az ember előtt. Új tudományágak jelentkeztek: a Hold, a Mars, a Merkúr, az óriásbolygók és néhány aszteroida nagyobb holdjának planetográfiája. A bolygóközi űrhajósok, különösen azok, akik hónapokon, sőt éveken át a Földtől távol dolgoztak, hozzászoktak a Hold-síkságok évszázados porrétegeződéseihez, a vörös sivatagokhoz és a szakszaul csenevész ligetecskéihez a Marson, a Merkúr jeges szakadékjaihoz és fehéren izzó fennsíkjaihoz, az idegen égboltokhoz, melyeken egyszerre több hold világított, a Naphoz, mely itt vakító csillaghoz volt hasonlatos. Száz és száz űrhajó szelte át minden irányban a Naprendszert. A világűr meghódításának új korszaka – a „nehéz” óriásbolygók: a Jupiter, a Szaturnusz, az Uránusz, a Neptunusz és a Vénusz birtokbavételének kora köszöntött be.

A Vénusz korán felkeltette a földi kutatók figyelmét. Közelsége a Földhöz és a Naphoz, egyes fizikai jellemzőinek ismert hasonlósága a földiekéhez, ugyanakkor a szerkezetére vonatkozó hiteles adatok teljes hiánya vonzotta a bolygóközi űrkutatókat.

Először, mint mindig, pilóta nélküli szerkezeteket bocsátottak útjukra Az eredmények elkedvetlenítették a kutatókat. A sűrű, óceáni iszapra emlékeztető felhőtakarón keresztül semmit nem lehetett látni. Normál és infravörös fotóanyagok száz kilométerei egy és ugyanazt mutatták: áthatolhatatlan, minden bizonnyal igen vastag, egynemű, fehér ködfüggönyt. A rádióoptika sem igazolta a reményeket. A Vénusz légkörében a rádióhullámok vagy nyomtalanul elnyelődtek, vagy visszaverődtek az atmoszféra legfelső rétegeiből. A lokátorok képernyői vagy feketék maradtak, vagy egyenletes, semmit ki nem mutató fénnyel vibráltak. A telemechanikus és kibernetikus lánctalpas laboratóriumoktól, melyek oly kiválóan szerepeltek a Hold és a Mars korábbi kutatásánál, ezúttal semmiféle jelzést nem kaptak. Nyomtalanul, örökre elvesztek a sűrű, szürkés rózsaszín felhőóceán fenekén.

Ekkor mindenre elszánt kutatók indultak rohamra a Vénusz ellen. Három, a kor legmodernebb technikai berendezéseivel felszerelt, a világ legjobb űrhajóin repülő expedíció merült alá egymás után a rejtélyes bolygó légkörébe. Az első űrhajó, még mielőtt bármiféle jelt adott volna magáról, elégett (a megfigyelők tompa villanást észleltek a belépés helyén). A második közölte, megkezdi a leszállást, majd a személyzet húsz perc múlva jelezte, hogy hajójukat hihetetlen erejű légköri áramlások ragadták magukkal. Azután ők is örökre elhallgattak. A harmadik expedíciónak sikerült szerencsésen leszállni a bolygó felszínére. A csalóka vénuszi légkör különös szeszélye folytán lehetségessé vált, hogy egy teljes napon keresztül fenntartsák velük a kapcsolatot. Az expedíció vezetője homokviharokról, sziklákat levegőbe emelő forgószelekről, bíborszínű sötétségről számolt be. Majd ez az expedíció is elhallgatott, hogy azután néhány nap múlva valaki hadarva belemondja a mikrofonba: „Forróság, forróság, forróság…” S az összeköttetés ezzel megszakadt.

Három expedíció pusztulása, ráadásul ilyen rövid idő alatt – ez már sok volt! Bebizonyosodott, hogy a Vénuszt csupán igen gondos előkészítés után lehet ismét ostrom alá venni. Aprólékos, sokoldalú és alapos felderítésre volt szükség. Az Űrkutatók Nemzetközi Kongresszusa tizenöt éves tervet dolgozott ki a Vénusz kutatására. A kutatómunkára az emberiség mozgósította a tudomány és a technika teljes, gazdag arzenálját. Felszereltek néhány mesterséges űrállomás-obszervatóriumot, s ezeket több száz automata berendezéssel látták el. Automatikus felderítőszondákat bocsátottak útnak, felhasználták az infravörös és elektronikus optikát, ionoszkopikus berendezéseket és még sok mást. A kapott információkat a világ leghatalmasabb elektronikus számítógépei folyamatosan dolgozták fel. A Vénusz sztratoszféráját a tudósok meglepő tüzetességgel vizsgálták, az eredmény elképesztette őket magukat is. Végül kellő pontossággal megállapították a bolygó tengely körüli forgásának egy periódusát. Összeállították a hegyláncainak hozzávetőlegesen pontos térképét. Megmérték a mágneses mezőit. A munkálatok módszeresen és céltudatosan folytak.

Francia mesterséges hold fokozott ionizációt fedezett fel a Vénusz egy körzetében. Ezt az eredményt nemsokára szovjet, kínai és japán tudósok is megerősítették. Kiderült, hogy a különösen magasan ionizált terület körülbelül félmillió négyzetkilométert tesz ki, s periodikusan a bolygó felszínének egy bizonyos területén észlelhető; nem függ össze a vastag felhőtakaróval, következésképp légköri eredete kizárt. Nem maradt más hátra, mint hogy feltételezzék, az ionizációs forrás a Vénusz szilárd felszínével áll kapcsolatban. Ha az ionizációt radioaktív sugárzás váltotta ki, ennek forrása csak eddig nem tapasztalt koncentráltságú radioaktív érclelőhely lehet. Az „Urán Golkonda” elnevezés adta magát.

A dolog ekkor új fordulatot vett. Ami a nehéz aktív elemeket illeti, az emberiség még mindig szűkölködött bennük. A hasadó elemek bányászata lassan fejlődött: legalábbis az aktinoid elemek iránti kereslet jóval meghaladta a dúsítóüzemek teljesítményét, mesterséges előállításuk pedig túlságosan sokba került. A Vénusz iránti, tisztán akadémikus kíváncsiságot gyakorlatibb érdeklődés váltotta fel.

Ismét egy sor expedíció indult útnak. Elpusztult Szokolovszkij, az Űrkutatók Nemzetközi Kongresszusának alelnöke. Vak nyomorékként tért vissza Nagojába a félelmet nem ismerő Niszidzima. Nyomtalanul eltűnt Kína legjobb pilótája, Si Fen-ju. Nyilvánvalóvá lett, hogy a korábbi ostromeszközök a Vénusz esetében nem felelnek meg. A bolygó mintha gúnyolódott volna az emberi erőfeszítéseken. Az expedíciók pusztulásának okairól kapott szűkszavú információk elemzése igazolta: a sikeres leszállás feltétele a Vénuszon csak az lehet, ha lemondanak a bolygóközi űrrepülés korábbi műszaki megoldásairól és elveiről.

A Nemzetközi Kongresszus felhívásában szólította fel a kutatókat, tartózkodjanak a további próbálkozásoktól a régi módszerekkel, s díjat alapított a bolygóközi közlekedés olyan új típusú eszközének kidolgozására, mely képes leküzdeni a vénuszi légkör fortyogó páncélját. A Szovjetunióban teljes gőzzel folytak a munkálatok, hogy létrehozzák a fotonrakétát. Más országok is új utakat kerestek.

Történetünk kezdete előtt két évvel a központi lapokban feltűnt egy hír arról, hogy a Föld legnagyobb mesterséges égitestén, a Vejtata-jou-jin (’Nagy Barátság’) a gravitáció nélküli, azaz a súlytalanság állapotában történő fémolvasztás szovjet és kínai mesterei hozzáláttak az első fotonrakéta törzsének öntéséhez. Lehet, hogy Bikov és társai éppen ezen a rakétán jutnak el a vénuszi sivatagokhoz… melyek „aligha különböznek lényegesen a maga kedves Góbijától”.

Foton- vagy atomrakéta, van-e különbség a Vénusz és a Föld homoksivatagjai között, egyre megy; nyilvánvaló volt, hogy az expedíció nem a készre indul útnak. A bolygóközi űrrepülések, s ami fontosabb: a munka az idegen bolygókon háromszorosan nehéz és bonyolult dolog. A Vénusz és a félig-meddig mondabeli „Urán Golkonda” gazdagságának a meghódításához óriási ismeretanyag birtoklására, acélos egészségre s rendkívüli kitartásra volt szükség. Vérbeli bolygóközi űrpilótákra, vagyis olyan hősökre, akiket moziban mutatnak, és virágokkal fogadnak… vagy a végtelen világűr komor szakadékaiban temetnek el. Vajon elegendő lesz-e a szerény mérnök tudása, egészsége, kitartása? Mellesleg…

Krajuhin ezt jobban tudja. Krajuhin a Bolygóközi Közlekedés Állami Bizottságának alelnöke. S ha Krajuhin biztos benne, hogy Bikov nem vall szégyent, akkor Bikov megbirkózik a feladattal. Miért ne, hiszen a bolygóközi űrpilóták is emberek! És ha ők képesek rá, Bikov sem rosszabb náluk.

* * *

Alekszej Petrovics maga elé képzelte a naranacsszín homokbuckákat, a mozdulatlan, fekete felhők borította eget és az oxigénmaszkot viselő embereket, akik a végtelen sivatagban vánszorognak. A csapat élén – ő maga. Hát igen. De hogy jönnek ide a terepjárók? Lehet, hogy az expedíció kocsikon közlekedik majd? Azokat hogyan szállítják majd oda?

Bikov azon kapta rajta magát, hogy a vele szemben, az asztal túloldalán ülő csinos könyvtáros lány szemébe mered. A lány összevonta szemöldökét, de nem tudta megállni, hogy el ne nevesse magát. Bikov elkomorult. Igen, táviratozni kell Ashabadba, hogy kiküldetése hosszú lesz. Kár, hogy nem találkozhatnak az expedíció indulása előtt… Ugyan mi haszna lenne belőle? Talán el tudná mondani néhány perc alatt mindazt, amire néhány év alatt nem szánta el magát? Adjuk mindezt a sors kezébe. Majd ha visszatér (eszébe jutott egy képeslap fotója: a világűr végtelen térségeinek hősei nehéz útról térnek haza, virágok, mosolyok, üdvözlésre emelt kezek…), majd ha visszatér, szabadságot vesz ki, és elutazik Ashabadba. Elmegy ahhoz a házhoz, megnyomja a csengő gombját, és akkor…

Bikov az órájára pillantott. Még maradt néhány perce ötig. Felállt, könnyedén fejet hajtott, visszaadta a mosolygó lánynak a lexikont, s Krajuhinhoz indult.

* * *

A fogadószobában a félszemű titkár mint régi ismerőst üdvözölte. Bikov még egyszer az órájára pillantott (egy perc híján ötöt mutatott), tenyerét végighúzta haján, megigazította zakóját, s határozott mozdulattal kinyitotta a dolgozószoba ajtaját.

Úgy érezte, mintha egy másik helyiségbe került volna. A redőnyöket felhúzták, s a kitárt ablakon vidám áradatban zúdult be a napfény, elöntötte a bársonyos, világos színű műanyag falakat. A karosszéket odébb tolták az asztaltól, de még mindig ott hevert rajta a szkafanderszerű űrruha, ezüstös sisakja lelógott a szék támláján. A szőnyeget tekercsbe göngyölve a fal mellé fektették. A dolgozószoba közepén különös tárgy állt a csillogó parkettán: leginkább egy öt, oszlopszerű lábon álló, hatalmas, szürke teknősbékára hasonlított. Félgömb alakú páncélja legalább egy méterre a padló fölé magaslott. A teknősbékát néhány guggoló ember vette körül.

Amikor Bikov belépett, egyikőjük, egy széles vállú, görbe hátú, fekete fémkeretes, arcát félig befedő szemüveget viselő férfi felkapta a napfényben sárgán csillogó, kopasz fejét, s megszólalt Krajuhin rekedt hangján:

– Íme, megjött! Barátaim, bemutatom nektek legénységetek hatodik tagját, Alekszej Petrovics Bikov mérnököt.

Mindnyájan feléje fordultak – egy könnyű és elegáns öltönyt viselő, nyúlánk, igen szép férfi, egy kopaszra nyírt s a forróságtól lángvörös fejű, kövér alak, egy napbarnított arcú, fekete hajú fiatalember, aki éppen egy olajtól átitatott kenderkóccsomóba törölgette inas kezét… és Dauge, a régi jó barát, Grigorij Johanovics Dauge, aki ugyanolyan sovány és esetlen volt, mint tavaly a Góbiban, csak éppen nem buggyos nadrágot és nyaksálat viselt, hanem közönséges városi öltönyt. Dauge Bikovot nézte, barátságosan biccentett feléje, szája közben széles mosolyra húzódott.

– Ismerkedjenek meg! – mondta Krajuhin. – Vlagyimir Szergejevics Jurkovszkij, nagyszerű geológus és tapasztalt bolygókutató.

Az elegáns öltönyt viselő, csinos fiatalember ernyedten, kedvetlenül szorította meg Bikov kezét, és közömbös képpel nyomban el is fordult. Bikov Krahujinra sandított. Úgy látta, annak kerek szemében vidám tűz gyúlt, de nyomban ki is hunyt.

– Bogdan Bogdanovics Szpicin pilóta a világ egyik legjobb űrhajósa. Az aszteroidaövezetbe küldött első expedíciókban is részt vett.

A fekete hajú fiatalember megvillantotta egészséges fogsorát. Keze forró és kemény volt, akár a vas.

– …Mihail Antonovics Krutyikov – folytatta Krajuhin. – Navigátor. A szovjet űrhajózás büszkesége.

– Ugyan, miket mond, Nyikolaj Zaharovics! – dünnyögte a kövér férfi, s zavarba jött, akár egy kislány, miközben guggoltából barátságos pillantást vetett Bikovra. – Még tényleg elhiszi… Nagyon örülök, hogy megismerhettem, nagyon örülök, Bikov elvtárs…

– Végül… különben, itt úgy hiszem, nincs szükség bemutatásra.

Bikov és Dauge átölelték egymást.

– Nagyszerű, Alekszej, nagyszerű! – súgta oda neki Dauge.

– Nem hiszek a szememnek! Johanics, te vagy az?

– Úgy látszik, Alekszej!

Krajuhin megérintette Bikov könyökét.

– Az űrhajó parancsnoka és az expedíció vezetője…

Bikov megfordult. Az ajtóban alacsony termetű, szikár és teljesen ősz férfi állt, bár finom, határozott és szabályos metszésű arcát látva senki nem gondolta volna harmincöt esztendősnél idősebbnek. Bizonyára Bikov nyomában lépett a szobába, s azután megállt, így figyelte a bemutatkozás keresetlen szertartását.

– …Anatolij Boriszovics Jermakov.

Bikov meghallván azt a nevet, mely hónapokon keresztül nem tűnt el az újságok címoldalairól, kihúzta magát, s kezét nadrágja varrásához szorította. Vannak emberek, akiknek abszolút fölénye magától értetődő. Jermakov kétségkívül ilyen volt. Bikov szinte fizikailag érezte benne az óriási akaraterőt, a hajlíthatatlan, szinte kegyetlen céltudatosságot, a sokoldalú szellemet. Jermakov kemény ajka félig barátságos mosolyra húzódott, sötét szeme azonban gyanakvóan fürkészte az expedíció új tagjának arcát.

Néhány elviselhetetlenül hosszú másodperc telt el. Végül Jermakov barátságosan megszólalt:

– Nagyon örülök, Bikov elvtárs.

A mérnök óvatosan megszorította Jermakov keskeny, meleg kezét, s visszasietett Daugéhoz. Észrevette, hogy Grigorij Johanovics homlokát izzadságcseppek borítják. A dolgozószobában egyébként is meglehetősen meleg volt.

– Tehát barátaim… – kezdte Krajuhin. – Most, amikor mindnyájan együtt vagyunk, megkezdjük tanácskozásunkat, az utolsót, amelyet Moszkvában tartunk.

Az asztalhoz lépett, s megnyomott egy gombot a videotelefon ebonitpultján. Tompa zümmögés hallatszott. Bikov önkéntelenül is hátralépett, amikor a szürke teknősbéka a padló alá süllyedt, s a nagy, szögletes nyílás fölött összecsukódott a parketta. Dauge és Szpicin a helyére görgette a szőnyeget, a testes Krutyikov pedig az asztalhoz húzta a karosszéket.

– Kérem, foglaljanak helyet! – invitálta őket Krajuhin.

Mindnyájan letelepedtek a könnyű mahagóniszékekre. Csend lett.

– Örömmel közlöm, barátaim – kezdte Krajuhin –, hogy a parancsot két órával ezelőtt aláírták. Ebben mindent, ami az expedíció személyi összetételére vonatkozik, feltétel nélkül megerősítettek. Köszöntelek benneteket ebből az alkalomból…

Senki nem moccant, csak a szép Jurkovszkij kapta fel váratlanul a fejét, s vetett futó pillantást Bikovra.

– Ami pedig a feladatot illeti… – Krajuhin elhallgatott, a szeméhez emelte a papírlapot. – A feladatunkat illetően a bizottság bizonyos változtatásokat tartott szükségesnek. Pontosabban kiegészítéseket.

– Kezdődik… – dünnyögte elégedetlenül, de nagyon halkan Dauge.

Megcsördült a telefon. Krajuhin felemelte, majd ismét visszahelyezte a kagylót, átnyomta a kapcsolót, s beledörmögte:

– Értekezletet tartok.

– Értettem! – felelte rá valaki.

– Tehát barátaim. Nagy vonalaiban s általában, ahogy azt mondani szokták, minden úgy maradt, ahogy a tervben szerepelt. A komplex feladat továbbra is az új technika kipróbálása és geológiai kutatómunka a Vénuszon. Miután van közöttünk egy új ember, akinek fogalma sincs dolgaink állásáról, valamint szem előtt tartva, hogy az ismétlés, mint ismeretes, a tudás anyja… meg különben is. Egyszóval nem lesz haszontalan, ha a parancsnak ezt a részét szó szerint ismertetem: „Nyolcadik cikkely. Az expedíció célja: először, hogy a bolygóközi közlekedés új eszközének, a Hiusz fotonrakétának alkalmazásbeli és műszaki tulajdonságait kipróbáljuk; másodszor, hogy leszálljon a Vénuszon a radioaktív érclelőhely, az Urán Golkonda közelében, melyet két évvel korábban a Mehti–Jermakov-expedíció fedezett fel…”

Bikov hangosat sóhajtott. Dauge figyelmeztetőn a térdére helyezte kezét.

– „…és geológiai kutatómunkát végezzen ott. Kilencedik cikkely. Az expedíció geológuscsoportjának feladata, hogy feltérképezzék az Urán Golkonda lelőhely határait, kőzetmintákat vegyenek, és hozzávetőlegesen meghatározzák az ott található radioaktív ásványkincskészletet. Visszatérésük után számoljanak be a bizottságnak a lelőhely gazdasági értékére vonatkozó becsléseikről.” Minden úgy van, ahogy volt, igaz? – kérdezte Krajuhin. – Most jön az a pont, ami eddig nem szerepelt a tervezetben. Tehát: „Tizedik cikkely. Az expedíció feladatai közé tartozik, hogy az Urán Golkondától 50 kilométernél nem távolabb olyan leszállóhelyet keressen, mely alkalmas a bolygóközi közlekedés bárminő eszközével történő landolásra. Ennek érdekében lássák el ezt a leszállóhelyet Uszmanov–Svarc típusú, helyi erőforrásokból működő, ultrarövid-hullámú automata jelzőberendezéssel.”

Krajuhin letette a papírlapot, s végigpillantott hallgatóságán. Egy ideig mindnyájan némák maradtak. Majd Jurkovszkij látványosan összevonta dús, sötét szemöldökét, s kijelentette:

– És vajon ki foglakozik majd ezzel?

– Furcsa kérdés, Vlagyimir Szergejevics – nevette el magát Krajuhin.

– Remek, remek, találunk leszállóteret – vágott gyorsan közbe Dauge. – A legrosszabb esetben mi magunk építünk. Hanem ami a jelzőberendezéseket illeti… Semmi kétség, ez bizony aprólékos munka, és komoly szakismeretet követel…

– Nos, kedves barátaim, ez már nem az én gondom. Ez az expedíció vezetőjére tartozik. – Krajuhin előhúzott az asztalfiókból egy szipkás cigarettát, és rágyújtott. – Mit szól hozzá, Anatolij Boriszovics?

Bikov, akár a többiek, kíváncsian fordult Jermakov felé. Az expedíció vezetője közömbösen bólintott.

– Úgy gondolom – kezdte lassan –, megbirkózunk vele. Ha nem tévedek, még legalább másfél hónap áll rendelkezésünkre. Ez alatt az idő alatt megismerhetjük a jelzőberendezések szerkezeti sajátosságait, és két-három próbaszerelést is végezhetünk. Ez nem annyira „babra munka”…

– Csak ne feledje – vágott közbe Krajuhin –, hogy erre nem adok maguknak másfél hónapot. Még egy hónapot sem.

– Nos, ha így van, elég lesz három hét is. – Jermakov lesütötte szemét, s hosszú, vékony ujjait nézegette. – Természetesen, ha biztosítja nekünk ezt a lehetőséget.

– Nem értem – avatkozott közbe Jurkovszkij, anélkül hogy megvárta volna Krajuhin válaszát –, mit jelent az: „helyi energiaforrásból táplálkoznak”? Azt hiszem, ezt írják…

– Ez azt jelenti, Vlagyimir Szergejevics, hogy a jelzőberendezés számára ott a helyszínen kell energiaforrást keresniük – mondta Krajuhin. – Egyébként, úgy vélem, műszakijaink számára ez a kérdés világos, ugye?

Krutyikov sietve bólintott, Szpicin pedig mosolyogva hozzátette:

– Ez tényleg világos… Radioaktív elemek, ha a Golkonda valóban olyan gazdag aktív anyagokban, vagy hőelemek… De… Ugyan, mit vitatkozunk ezen? A parancs az parancs!

– Más dolog kiadni a parancsot, és megint más teljesíteni – dünnyögte komoran Jurkovszkij. – Illett volna, legalábbis ezt a pontot, előzetesen egyeztetni velünk, és csak azután parancsba adni.

„Miért nem szakítja félbe Krajuhin ezt a magáról megfeledkezett pávát?” – gondolta haragosan Bikov.

Krajuhin ajka, mely oly egyenes volt, mintha borotvával metszették volna ki, hideg mosolyra húzódott.

– Vlagyimir Szergejevics, maga úgy véli, hogy ez meghaladja az expedíció erejét?

– Nem erről van szó…

– Persze hogy nem erről! – vágott közbe hevesen Krajuhin. – Persze hogy nem erről! Csupán arról, hogy az utóbbi húsz esztendő során a Vénuszra küldött nyolc űrhajó közül hat a sziklákon zúzódott össze. Csupán arról, hogy a Hiuszt nem csak és nem elsősorban a maga geológusi kedvteléseinek kielégítésére küldik oda, Vlagyimir Szergejevics. Csupán arról van szó, hogy a maguk nyomában mások is elindulnak… tucatjával, százával. A Vénuszt… a Golkondát nem hagyhatjuk többé tájékozódási pontok nélkül. Nem hagyhatjuk, az ördögbe is! Vagy lesznek ott megbízható automata jelzőállomások, vagy örökösen a biztos halálba küldjük az embereket. Ez valóban annyira érthetetlen magának, Vlagyimir Szergejevics?

Krajuhint elfogta a köhögés, félrehajította cigarettáját, s kendőjével megtörölte homlokát. Jurkovszkij, aki egy szempillantás alatt lángvörös lett, félrefordult. Mindnyájan hallgattak. Dauge könyökével oldalba bökte Bikovot.

– Nos. Így rántják le barátunkat az empíria magaslataiból a földre.

– Maradj, Johanics!– suttogta bosszúsan Bikov. – Hadd hallgatom végig.

Még mindig nem tudta maga elé képzelni az expedíció célját és eszközeit. A futóhomokon vánszorgó embercsoport egyre nehezebben bírja. Most még a súlyos fémállványokat és a különös, ötlábú teknősbékára emlékeztető készülékeket is cipelniük kell… Az eddigiekből azt fogta fel, hogy legalább egyszer mégiscsak sikerült leszállni a Vénuszra. A Mehti–Jermakov-expedíciónak. Az Urán Golkonda tehát nem mese.

– …Jól gondolom, hogy nem kell megváltoztatni az indulás időpontját? – kérdezte Jermakov.

– Nem, a dátum nem változik. Mihail Antonovics augusztus tizenötödike és tizennyolcadika között számítson a startra.

A navigátor Krutyikov elmosolyodott és bólintott.

– Van még egy kérdésem – szólalt meg váratlanul Jurkovszkij.

– Tessék, Vlagyimir Szergejevics.

– Számomra nem teljesen világos az expedícióban… hogy is hívják… Bikov barátunk szerepe. Egy cseppet sem kételkedem az ő… hm… rendkívüli fizikai és szellemi tulajdonságaiban, de szeretném megismerni szakképzettségét és feladatát.

Bikov visszafojtotta a lélegzetét.

– Önök előtt ismeretes – kezdte lassan Krajuhin –, hogy az expedíciónak sivatagi körülmények között kell dolgoznia. Bikov elvtárs pedig ragyogóan ismeri a sivatagot.

– Hm… Én pedig azt hittem, hogy a leszállóhelyek szakembere. Hiszen úgy gondolom, Dauge legalább ilyen jól ismeri a sivatagot.

– Dauge rosszabbul ismeri a sivatagot! – avatkozott bele dühösen Grigorij Johanovics. – Sokkal rosszabbul. Az említett Dauge kátyúba jutott a Góbi legközönségesebb homokbuckái között, és ha nincs Bikov… Vologya, te még nem ismered se Bikovot, se a sivatagot. Nem mindegyik olyan, mint a Nagy Vízválasztó.

Krajuhin nyugodtan megvárta, amíg Dauge elhallgat, majd befejezte mondandóját.

– Azonkívül Alekszej Petrovics remek mérnök, vegyész-radiológus és terepjáró-vezető.

Jurkovszkij vállat vont.

– Ne értsenek félre. Semmi kifogásom nincs Bikov mérnök ellen. Csak éppen ismernem kell expedícióbeli társam kötelezettségeit. Most már tudom: sivatagi szakértő.

Bikov összeszorította a fogát, de hallgatott. Krajuhin viszont kerekre nyílt szemét Jurkovszkijra függesztette, s haragosan így dörmögött:

– Javítson ki, ha tévedek, Vlagyimir Szergejevics. Ha jól emlékszem, öt évvel ezelőtt, amikor a Marson szolgált, terepjárójának lánctalpa szétesett, ugye? S Hlebnyikovval ötven kilométert vánszorogtak gyalog, mert képtelenek voltak megjavítani…

Jurkovszkij felpattant, tiltakozni akart. Krajuhin azonban folytatta:

– Végül is nem erről van szó. Bikov mérnököt mindemellett még azokért az úgymond rendkívüli tulajdonságaiért vettük fel az expedíció tagjai közé, melyekben ugyebár maga sem kételkedett. Olyan ember ő, Vlagyimir Szergejevics, akire támaszkodhat a kritikus pillanatokban. Ilyen pillanatokban pedig, ígérem magának, bőven lesz része! Ami pedig Bikov tudását illeti, biztos lehet benne, hogy a maga területén nem kevesebb, mint a magáé a sajátján!

– Add meg magad! – Krutyikov megcsapkodta Jurkovszkij vállát. – Nem elég neked, hogy ő mentette meg kedvenc Daugédat…

– Hagyd abba! – morogta Jurkovszkij.

Bikov mélyet sóhajtott, s feje búbján elsimította a durva hajszálakat.

– Mellesleg, a beosztások – mondta Krajuhin, s előhúzott az asztalból egy négyrét hajtott papírlapot. – Mindenki tisztában van velük, de… az ismétlés kedvéért még egyszer felolvasom. „Jermakov: az expedíció vezetője, az űrhajó parancsnoka, fizikus, biológus és orvos. Szpicin: pilóta, rádiós, navigátor és fedélzeti mérnök. Krutyikov: navigátor, kibernetikus, pilóta és fedélzeti mérnök. Jurkovszkij: geológus, rádiós, biológus. Dauge: geológus, biológus. Bikov: gépészmérnök, vegyész, terepjáró-vezető, rádiós.”

– Sivatagi szakértő… – súgta Dauge. Bikov idegesen megrántotta vállát.

– És még valami… – Krajuhin felállt, s tenyerével az asztal lapjára nehezedett. – Néhány szó a Tahmaszib-rejtélyről…

– Úristen! – sóhajtott fel Krutyikov.

– Mit mondott? – fordult felé Krajuhin.

– Semmit, Nyikolaj Zaharovics.

– Azt sem akarta mondani, hogy már halálosan unja ezt a mesét a Tahmaszib-rejtélyről?

– Hát… – Krutyikov kelletlenül mocorogni kezdett, s Jermakovra sandított. – Természetesen nem egészen így…

– De valami ilyesmit. Térjünk a lényegre. Képzelje, az akadémia elnökségében valakit fölöttébb érdekelt ez a kérdés, s megkért, hogy vegyük fel az expedíció munkatervébe a „rejtély” felderítését.

– Magától értetődik… – mosolyodott el Krutyikov.

– Én túlterheltségükre hivatkozva visszautasítottam. Azonban, miután úgyis a Golkonda közelében fognak dolgozni, kérem, figyeljenek meg minden jelenséget, mely bármiképp összefüggésben lehet azzal, ami a Mehti–Jermakov-expedíció után ismeretes lett. Megegyeztünk?

Mindnyájan hallgattak. Csupán Jermakov jegyezte meg halkan:

– Sajnos nagyon elterjedt az a vélemény, hogy a különös eset, ami Tahmaszibbal történt, mese. Kár, hogy a pusztulása nem volt az…

– Annak lehetett ezer más oka is – mondta Dauge.

– Nincs kizárva. De az sincs kizárva, hogy mégis az a fene tudja micsoda „vörös kör” okozta a halálát.

– Röviden szólva ez most nem parancs, hanem kérés – zárta le Krajuhin –, bár félek, hogy a Tahmaszib-rejtély attól függetlenül is jelentkezik, hogy hisznek-e benne vagy sem… Nos, ez minden, amit közölni akartam önökkel. Most pedig térjünk át a napi ügyekre. Tudják, hogy holnap repülünk. Itt találkozunk tizenkettőkor. A vnukovói repülőtérre megyünk… Alekszej Petrovics!

– Jelen!… – pattant fel Bikov.

– Üljön, üljön csak! Hol tölti az éjszakát? A Prágában?

– Nálam – felelte gyorsan Dauge.

– Nos, ez remek! Akkor hát, barátaim, ha nincs több kérdés, mehetnek, csomagolhatnak. Anatolij Boriszovics, kérem, maradjon még öt percre!

Mindnyájan felálltak, és elbúcsúztak egymástól. Az előszobába érve Dauge belekarolt Bikovba.

– Alekszej, várj meg az előcsarnokban, elmegyek a kocsiért. Még előttünk az egész este. Elüldögélünk, elbeszélgetünk. Gondolom, töméntelen kérdésed van, ugye?

– Grigorij Johanics, ez nem lehet igaz! Te a vesémbe látsz! – dohogott Bikov.