A fordítás alapját képező kiadás:

Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Beszpokojsztvo – Ulitka na szklonye

Izdatyelsztvo ASZT, 2006, 2008

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Földeák Iván és Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Vas Annamária

Korrektor:

Kolonics Gabriella

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978-615-5158-66-7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1965, 1988, 1990 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

© Hungarian translation 1983, 2011 Földeák Iván, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2011, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

NYUGTALANSÁG

ELSŐ FEJEZET

INNEN A MAGASBÓL az erdő olyan volt, mint valami foltos, fodros hab, hatalmas, világnagy foszladozó szivacs; vadállat, mely valaha várakozásba dermedt, majd elszunnyadt, s durva moha nőtte be. Alaktalan álarc, mely egy arcot takar, egy arcot, amilyet még soha senki nem látott.

Leonyid Andrejevics lerúgta a szandálját, s lábát a szakadék fölé lógatva leült. Úgy érezte, sarka tüstént nedves lett, mintha valóban belemerítette volna a szikla alatti árnyékban összesűrűsödött, lilás ködbe. Elővette zsebéből az összegyűjtött kavicsokat, gondosan szétrakta maga körül, majd kiválasztotta a legkisebbet, s halkan lehajította az élő és hallgatag, alvó és közönyös, mindent örökre elnyelő kocsonyába; a fehér szikra kihunyt, és semmi nem történt – szemhéj nem mozdult, szem nem nyílt, hogy rápillantson. Erre ledobta a második követ.

– Tehát maga lármázott ma az ablakom alatt – mondta Turnyen.

Leonyid Andrejevics oldalt sandított, és meglátta Turnyen puha szandálba bújtatott lábát.

– Jó reggelt, Tojvo! – üdvözölte. – Igen, én voltam az. Nagyon kemény kőre akadtam. Felébresztettem?

Turnyen közelebb lépett a szakadékhoz, és óvatosan lenézett, majd nyomban hátrébb is húzódott.

– Rémálom – mondta. – Hogy tud itt ülni?

– Hogyhogy?

– Hát csak úgy. Itt két kilométer mély. – Turnyen leguggolt. – Még a lélegzetem is elakadt – tette hozzá.

Leonyid Andrejevics előrehajolt, és lenézett széttárt térdei között.

– Nem tudom – mondta. – Tudja, Tojvo, én elég félős ember vagyok, de amitől nem félek, attól nem félek… Tényleg felébresztettem? Szerintem már nem aludt, egy kicsit még reménykedtem is, hogy kijön…

– És miért van mezítláb? – kérdezte Turnyen. – Így kell csinálni?

– Másképp nem lehet. Tegnap leejtettem oda a jobb cipőmet, és elhatároztam, hogy ezután mezítláb ülök itt. – Megint lenézett. – Ott fekszik, ni! És most egy kővel…

Ledobott egy kavicsot, és törökülésbe helyezkedett.

– Ne mozogjon már, az isten szerelmére! – szólt rá Turnyen idegesen. – És egyáltalán, jöjjön el onnan! Nézni is rossz magát.

Leonyid Andrejevics engedelmesen hátrébb húzódott.

– Pontosan hétkor – közölte – a szikla alatt köd keletkezik. És pontosan hét óra negyven perckor a köd eltűnik. Az órámon figyeltem. Ez érdekes, igaz?

– Az nem köd – szűrte a szót fogai közt Turnyen.

– Tudom – mondta Leonyid Andrejevics. – Most mindjárt elutazik?

– Nem – felelte Turnyen még mindig ingerülten. – Nem utazunk el most mindjárt. Két nap múlva utazunk el. Két. Nap. Múlva – tagolta. – Megismételjem?

– Ma először kérdeztem – mondta Leonyid Andrejevics szelíden.

– Ne is kérdezze többet! – vágta rá Turnyen. – Legalábbis ma ne.

– Nem kérdezem – ígérte Leonyid Andrejevics.

Turnyen ránézett.

– Remélem, nem sértődött meg.

– Ugyan már, Tojvo…

– Maga sem szeret vadászni?

– Ki nem állhatom.

Turnyen lesütötte a szemét.

– Maga mit tenne a helyemben? – kérdezte.

– A maga helyében? Mit is tennék… A feleségem mögött mennék az erdőben, és vinném… azt a… a puskáját… meg a különböző töltényeket.

– Nem gondolja, hogy ez ostobaság lenne?

– Viszont maga nyugodtabb lenne. Szeretem a nyugalmat.

Turnyen beharapta az ajkát, és megrázta a fejét.

– A feleségem ki nem állhatja, ha a nyomában járok. Ingerült lesz, idegeskedik, folyton elhibázza a lövést. És a vadászok is dühösek… Úgyhogy jobbnak látom itt maradni. Végül is elképzelhető, hogy ez még hasznos is… Egészséges izgalom, afféle stimulálás…

– Valóban – mondta Leonyid Andrejevics –, hogyhogy ez nekem nem jutott rögtön az eszembe? Ezek a mi félelmeink egyszerűen nem mások, mint elkényelmesedett képzeletünk normális funkciói… Mert végül is mi ez az erdő? Nos?

– Igen – mormolta Turnyen. – Tényleg, mi is?

– Hát, itt vannak a tahorgok… itt van ez a köd, amely, igaz, nem is köd… Nevetséges!

– Meg holmi vándorló mocsarak – szólt Turnyen elnevetve magát.

– A rovarok! – mondta Leonyid Andrejevics felemelve az ujját. – Hát ezek a rovarok aztán tényleg kellemetlenek.

– Hát, ha csak a rovarok…

– Igen. Úgyhogy azt hiszem, teljesen fölöslegesen idegeskedünk.

– Figyeljen ide, Gorbovszkij – mondta Turnyen –, valami miatt folyamatosan az az érzésem, hogy maga gúnyolódik velem.

Leonyid Andrejevics felvonta a szemöldökét.

– Furcsa – jegyezte meg. – Becsületszavamra úgy gondolom, hogy mi itt fölöslegesen idegeskedünk.

Hallgattak egy darabig.

– Én a feleségem miatt izgulok– bökte ki Turnyen. – De maga, Gorbovszkij, maga miért idegeskedik?

– Én? Ki mondta magának, hogy én idegeskedem?

– De hát azt mondta: „mi”…

– Aha… Nos hát egyszerűen… Csak nehogy azt higgye, hogy a felesége miatt izgulok! Ha látta volna, ahogy kétszáz lépésről…

– Láttam – mondta Turnyen.

– Én is láttam. Ezért egy csöppet sem aggódom miatta.

Elhallgatott. Turnyen várt egy kicsit, majd megkérdezte:

– Ennyi?

– Mi ennyi?

– Semmi mást nem akar mondani nekem?

– Semmit.

– Akkor menjünk reggelizni! – javasolta Turnyen feltápászkodva.

Leonyid Andrejevics is felállt, és fél lábon ugrálva felhúzta a szandálját.

– Jaj! – nyögte Turnyen. – Jöjjön már el a szakadék szélétől!

– Már kész vagyok – felelte Leonyid Andrejevics topogva. – Máris elmegyek innen.

Utoljára lenézett még az erdőre, egészen a horizont peremén húzódó lapos, lyukacsos lemezeire, dermedt, fenyegető burjánzására és a köd tapadós pókhálójára a szikla árnyékában.

– Nem akar ledobni egy kavicsot? – kérdezte meg sem fordulva.

– Mit?

– Dobjon le egy kavicsot!

– Minek?

– Látni szeretném.

Turnyen kinyitotta a száját, de nem mondott semmit. Felvett egy kavicsot, és nagy lendületet véve a szakadékba hajította. Azután Gorbovszkijra nézett.

– És arra is emlékeztetni szeretném – mondta Leonyid Andrejevics –, hogy Vagyim Szartakov vele van, márpedig ő a legtapasztaltabb vadász a Bázison.

Turnyen egyre őt nézte.

– És a vadászkutyát maga Paul tanította be, ez pedig azt jelenti…

– Mindezt én is tudom – mondta Turnyen. – Én egészen mást kérdeztem magától.

– Tényleg? – mondta Gorbovszkij. – Akkor félreértettem magát.

* * *

Alik Kutnov két vaskos, vörös ujjával tartva a poharat paradicsomlevet ivott. Rita helyén valami miatt az a hangos fiatalember ült, aki előző nap érkezett egy sporthajón, Turnyen pedig mogorván, tányérjáról fel sem emelve tekintetét, egy darab száraz kenyeret vagdalt – félbevágta, azután megint félbe és megint félbe…

– Vagy például Larni – mondta Alik poharában lötyögtetve a paradicsomlé maradékát. – Látott egy háromszögletű tavat, amelyben vízitündérek fürödtek.

– Vízitündérek! – kiáltotta az újonc lelkesen. – Ez remek!

– Igen, igen, a legközönségesebb vízitündérek. Ne nevessen, Mario! Mondtam már magának, hogy ez a mi erdőnk nemigen hasonlít a kertjeinkre. A vízitündérek zöldek voltak, és rendkívül szépek, a vízben pancsoltak… Csak Larninak nem volt ideje velük foglalkozni, bioblokádjának hatása a végéhez közeledett, de azt mondja, egy életre megjegyezte a nevetésüket. Azt mondja, olyan volt, mint a hangos szúnyogzümmögés.

– Nem lehet, hogy tényleg szúnyogzümmögés volt? – találgatott Mario.

– Nálunk minden lehetséges – mondta Alik.

– Az is lehet, hogy addigra már meggyengült a bioblokád hatása?

– Lehet – hagyta rá készségesen Alik. – Nagyon beteg volt, mikor visszaért. De mondjuk az ugráló fákat én magam is láttam, nem is egyszer. A következőképpen fest a dolog. Egy hatalmas fa kiszakad a helyéről, és úgy húszlépésnyire elugrik.

– Nem dől el eközben?

– Egyszer eldőlt, de rögtön föl is állt – válaszolta Alik.

– Ez remek! Maga kész főnyeremény! Na és miért ugrándoznak?

– Ezt sajnos senki nem tudja. Egyébként is keveset lehet tudni az erdőnk fáiról. Némelyik fa ugrál, mások felerészt maró folyadékkal, felerészt magokkal leköpik azt, aki elmegy mellettük, megint mások valami egyebet művelnek… A Bázistól egy kilométerre például van egy ilyen fa. Teszem azt, megállok mellette én, maga pedig elindul pontosan kelet felé, három kilométerre és háromszázhetvenkét méterre tőle talál egy pontosan ugyanolyan fát. És ha én késsel belevágok az én fámba, a maga fája megremeg és borzongani kezd. Így ni – mutatta kezével Alik, hogyan remeg a fa.

– Értem! – kiáltott fel Mario. – Közös gyökérről nőnek.

– Nem – tiltakozott Alik. – Egyszerűen csak érzékelik egymást nagy távolságról. Fitotelepátia. Hallott már róla?

– Hát persze – bólintott Mario.

– Hát igen – mondta Alik lustán –, ki ne hallott volna róla… De van olyan is, amiről valószínűleg nem hallott még, és ez az, hogy az erdőben rajtunk kívül is vannak emberek. Kuroda látta őket. Szidorovot kereste, és látta, ahogy a ködben mennek. Kicsik és pikkelyesek, mint az őshüllők.

– Neki is lejárt a bioblokádja?

– Nem, csak szeret hazudozni. Nem úgy, mint én vagy mondjuk maga. Igaz, Tojvo?

– Nem – mondta Turnyen föl sem nézve. – Hazugság egyáltalán nincs. Minden, amit kitalálsz, lehetséges.

– Így például a vízitündérek is? – kérdezte Mario. Láthatóan azt gondolta, hogy végre komor szomszédja is rászánta magát a tréfálkozásra.

Turnyen ránézett. Látszott az arcán, hogy nem áll szándékában viccelődni.

– Én látom ezeket – mondta. – A háromszögletű tavat is. A ködöt is, a zöld holdat is. Mindezt olyan tisztán látom, hogy részletesen le tudom írni. Az én szememben ez a realitás kritériuma, és nem rosszabb bármelyik másiknál.

Mario bizonytalanul elmosolyodott. Még mindig remélte, hogy Turnyen tréfál.

– Remek gondolat – jegyezte meg. – Mostantól semmi szükségünk laboratóriumokra. Szubelektronikus struktúrák? Látom őket. Ha akarja, le is írhatom. Csak úgy hullámzanak. És háromszögletesen zöldek.

– Nekem már régen nem kellenek laboratóriumok – közölte Turnyen. – Szerintem senkinek sem kellenek. Aligha segítenek magának elképzelni a szubelektronikus struktúrákat.

Mario arcáról eltűnt a vidám várakozás. Kiderült, hogy tekintete egyáltalán nem gyermeki.

– Én fizikus vagyok – jelentette ki. – Könnyen el tudom képzelni ezeket a struktúrákat színek és formák nélkül is. És még sok minden mást, amire maguk egyelőre még nem találtak ki képleteket, jeleket, görög betűket.

– A maga elképzelései talán meg is felelnek személyes használatára, csak az a baj, hogy ezekkel nem jut messzire.

– Senki nem lovagol elképzeléseken. Nem látom be, mennyivel rosszabbak az én elképzeléseim, mint a maga elgondolásai.

– Maga a fizika elgondolásain érkezett ide és utazik innen el, a maga elképzelései meg csak fehér asztal melletti paradoxonokra jók.

– Emlékeztethetném arra, hogy a deritnirizáció is egy fehér asztal melletti paradoxonból született meg. Na és minden ötlet fehér asztal melletti paradoxonból nőtt ki. Minden alapvető eszmét valahogyan kigondoltak, és ezt maga is pontosan tudja. Nem logikai láncolatok végén fityegnek. De nem is erről van szó. Hogyan tovább? Tegyük fel, nem tudtam volna elrepülni ide. Na és? Hiszen semmi olyasmit nem láttam itt, amit otthon ülve ne tudtam volna elképzelni.

Leonyid Andrejevics oda sem figyelt a fizikus válaszára. Alikot nézte. A mérnök-sofőr kínosan érezte magát. Egyszerűen kapni magát, felállni és elmenni – ezt valószínűleg kényelmetlennek érezte volna, attól félt, hogy alighanem tüntetőleg hatna. A vitát viszont kegyetlenül unta. Eleinte próbált közbeszólni, más mederbe terelni a beszélgetést, még azt is mondta: „Mellesleg tavaly…” Azután megevett egy darab halat. Azután hajót hajtogatott a szalvétájából. Végül reménykedve az órájára nézett, de nyilván még nem érkezett el a várt időpont. És nem azért, mintha nem értette volna a vitát, már ezer ilyet hallott – akkor is, amikor verejtékben úszva ült a bozóton át csörtető terepjáró kormányánál, itt, az étteremben is, a Bázis műhelyeiben is, sőt, még a táncteraszon is. Egyszerűen végtelenül idegen volt számára ez az egész. Ő korának konkrétumait kedvelte: az ujjai hegyével érzékelt mikronnyi réseket, a hatalmas motorok nyugodt és egyenletes búgását, a műszerek fényeit ringatózó vezetőfülkéjében. Egész életében jámbor értetlenséggel figyelte, hogyan vesztik értelmüket ezek a konkrétumok a Földön, hogyan szorulnak a Nagy Élet perifériájára, távoli, vad bolygókra kényszerülnek vissza, és ő is visszavonult, távozott velük együtt, változatlanul szeretve azokat, de fokozatosan elvesztve szükségességükbe (és a magáéba) vetett meggyőződését, mivel ha ezeken a vad világokon nem is lehet boldogulni az ő mesterségbeli tudása és terepjárói nélkül, az emberek a jelek szerint igyekeznek meglenni ezek nélkül a világok nélkül. Sok olyan ember volt, mint Alik Kutnov mérnök-sofőr, az idegen bolygók bázisain a garnizonok zömét mostanában főleg ők tették ki. Nagyon tehetséges emberek voltak (tehetségtelen emberek egyébként nem is léteznek), de azok a területek, amelyeken kibontakoztathatták volna képességeiket, kíméletlenül elmerültek a múltban, és az Alikok többségének még rá kellett erre ébrednie, és megtalálnia a kiutat.

– Maga elképesztően önhitt – mondta Turnyen. – Azt képzeli, hogy sikerült végre megnyergelnie az emberiség történelmét. De képtelen felfogni, hogy saját magán kívül senkinek sincs magára szüksége, és már régen fölösleges…

– Az emberiségre sincs szüksége senkinek önmagán kívül. Maga semmit nem állít, csak tagad…

Alik Kutnov már a második hajócskát mesterkedte össze. Vitorlásat.

Éppen ez a baj. Az emberiségre soha senkinek nem volt szüksége önmagán kívül. És önmaga számára is csak nem olyan rég vált szükségessé. Hogyan tovább? Elöl nagy síkság terült el, a síkságon széles utak húzódtak, alig észrevehető ösvények kanyarogtak, és valamennyi a horizonton túlra vezetett, a horizontot viszont sötétség takarta, s nem lehetett látni, mi rejlik abban a sötétségben. Talán ugyanaz a síkság, talán hegy. De lehet fordítva is. És az sem látszott, melyik út szűkül ösvénnyé, és melyik ösvény szélesedik úttá…

– Alik – szólt Leonyid Andrejevics –, mit csinál, amikor ismeretlen úton egy ismeretlen erdőhöz ér?

– Csökkentem a sebességet és fokozottan figyelek – felelte Alik gondolkodás nélkül.

Leonyid Andrejevics elismerően nézett rá.

– Remek fickó maga – mondta. – Bár mindenki így tenne!

– Igen – élénkült fel Alik. – Tavaly például…

Csökkenteni a sebességet, fokozni a figyelmet. Nagyon pontos fogalmazás. Csakhogy a kormánynál fiatal, széles vállú legény trónol, akit örömmel tölt el a száguldás az egyenes úton, az erdő viszont egyre közelebb van, és a legény úgy véli, épp ott a legérdekesebb, ezért teljes sebességgel hajt be a fák közé, nem fáradva azzal, hogy megtudja, változatlanul egyenes-e az út az erdőben, vagy ösvénnyé szűkül, esetleg mocsárba torkollik.

–… és attól kezdve – folytatta Alik – soha többé nem mentünk oda. – Az órájára nézett. – Most elmegyek – közölte.

– Én is – mondta Leonyid Andrejevics.

A fizikus úgy nézett rájuk, mintha nem látná őket, és egyre beszélt. Turnyen a kenyeret vagdalta.

Mikor kiléptek az étteremből, Leonyid Andrejevics megkérdezte Aliktól:

– Mindaz, amit ennek a fizikusnak mesélt, ugye csak kitaláció?

– Mit meséltem neki?

– A vízitündérekről, a pikkelyes emberekről…

Alik elvigyorodott.

– Hogy is mondjam magának… Szerintem hazugság ez az egész. Kurodának senki nem hisz, Larni meg beteg volt… De hát maga, Leonyid Andrejevics, szintén járt az erdőben. Ugyan miféle emberek lehetnének ott? Vízitündérekről nem is beszélve…

– Így is gondoltam – mondta Leonyid Andrejevics.

* * *

Paul Gnyedihnek, a Bázis igazgatójának és a Személyi Biztonsági Szolgálat parancsnokának irodája a Bázis legfelső szárnyában volt. Leonyid Andrejevics mozgólépcsőn ment fel hozzá. Paul irodája a képernyőkkel, a csillagközi, a bolygón belüli és a belső kapcsolattartás szelektoraival, a filmtárral, az információtárral, a planetográfiai térképekkel ugyanazt testesítette meg a Pandorán, amit a Világtanács épülete a Földön: itt összpontosult a bolygó irányítása. De a Világtanácstól eltérően a Bázis igazgatója bolygójának csupán nyomorúságos töredékét volt képes irányítani, egy aprócska, köves szigetvilágot a Kontinenst borító erdő óceánjában. Az erdő nemcsak hogy nem vetette alá magát a Bázisnak, hanem sok millió lóerőnyi erejével ellenállt neki, szembeszegült terepjáróival, kormányozható léghajóival és helikoptereivel, vírusirtóival és dezintegrátoraival. Pontosabban szólva még csak szembe sem szegült. Egyszerűen észre sem vette a Bázist.

– Néha szeretnék felrobbantani ott valamit – mondta Paul kinézve az ablakon.

– Pontosan hol? – kérdezte nyomban Leonyid Andrejevics.

– A kellős közepén.

– Akkor még csak nem is látnánk a robbanást – vetette fel Leonyid Andrejevics. – És nem szeretne néha elutazni innen?

– Néha szeretnék – felelte Paul. – Amikor sok a turista. Amikor nem jut mindenki mellé vadász, és lázongani kezdenek, követelik az önálló vadászat jogát.

– Ne engedje meg nekik! – kérte Leonyid Andrejevics. – Jártam egyet vadász nélkül, és majdnem eltévedtem.

– Tudom – közölte komoran Paul. – És miért nem visz magával karabélyt, amikor kimegy, Leonyid Andrejevics?

– Miféle karabélyt?

– Bármifélét.

Leonyid Andrejevics pislogni kezdett.

– Félek – ismerte be.

– Nem értem.

– Félek – magyarázta Leonyid Andrejevics. – Hirtelen elsülhet.

– Na és?

– Eltalálhat valakit…

Paul egy darabig nézte. Majd elővette a szekrényből saját karabélyát, és odavitte Leonyid Andrejevicshez.

– Ide a tusba – magyarázta türelmesen – be van építve egy apró rádióadó. Bárhol legyen is…

– De nem, ezt én is tudom – mondta Leonyid Andrejevics.

– Akkor miről van szó?

– Jó. – Leonyid Andrejevics elvette a karabélyt, leszedte róla a tust. – Így? – kérdezte. – Majd magammal viszem ezt a darab fát. Majd a vadásztás… a vadász… a tarisznyámba teszem. – Visszarakta a helyére a puskatust, és átadta a fegyvert Paulnak. – Most elégedett, Paul?

Paul vállat vont.

– Nem értem. Mi ez, elménckedik?

– Nem – mondta Leonyid Andrejevics. – Szeszélyeskedem.

– Amikor Athosszal összeütöttünk egy irományt magáról … ez sok évvel ezelőtt történt… egészen másmilyennek ábrázoltuk.

– Milyennek? – érdeklődött a csábításnak engedve Leonyid Andrejevics.

– Nagy ember volt. Lángolt a szeme…

– Mindig?

– Gyakorlatilag mindig.

– Hát amikor aludtam?

– A mi írásainkban maga soha nem aludt. Vezette az űrhajót mágneses viharokon, tomboló atmoszférákon keresztül. Keze, mint az acél, maga lendületes volt…

– De hát most is ilyen vagyok! – kiáltotta Leonyid Andrejevics. – Hol van itt egy hajó?

Felugrott, kikapta Paul kezéből a karabélyt, ráhajolt, fél szemét lehunyva célzott, és felkiáltott:

– Tra-ta-ta-ta! – Majd leengedve a karabélyt megkérdezte: – Na, milyen?

– Nem az igazi – mondta Paul reményvesztetten legyintve. – Nincs benne intellektus.

– Nekem nagy szükségem van az intellektusomra – mondta Leonyid Andrejevics sértődötten. – Visszatelepedve a fotelba megkérdezte: – Nem zavarom?

– Nem – felelte Paul, s visszatette a karabélyt a szekrénybe. – Csak egyfolytában csodálkozom: mit csinál maga itt a Bázison?

– Nem mondja el senkinek? – kérdezte Leonyid Andrejevics.

– Ha nem akarja, nem, nem mondom el.

– Udvarolok – vallotta be Leonyid Andrejevics.

Paul leült.

– És kinek? – kérdezte. – Csak nem Rita Szergejevnának?

– Mi van? Észrevették?

– Van, aki így gondolja.

– Hát nem neki udvarolok – felelte gyászosan Leonyid Andrejevics. – Egészen más nőnek udvarolok. Már régen elrepült.

– Aha – mondta Paul. – Tehát maga meg itt maradt a mézeshetekre.

– Maga cinikus – jegyezte meg Leonyid Andrejevics. – Mi soha nem érthetjük meg egymást. Meséljen inkább arról, mi újság ma!

– Rita Szergejevna lőtt egy tahorgot – mondta Paul jelentőségteljesen.

– Remek lány. És még?

– A gondjaimra bízott Bázison az elmúlt huszonnégy órában nem történt semmi, minden rendben, semmiben nem szenvedünk hiányt – számolt be Paul.

– És azokon a bázisokon, amelyek nem az ön gondjaira vannak bízva?

– Mire gondol?

– A Földre például. Vagy mondjuk a Szivárványra.

– A Földön sem szenvednek semmiben hiányt. Bőség tapasztalható. A Szivárványon pedig… Tudja mit, Leonyid Andrejevics, az összefoglaló jelentés már a nyomdában van, fél óra múlva elolvashatja.

– Nem – mondta Leonyid Andrejevics. – Elsőként szeretnék értesülni valamiről. Hiszen még írt is rólam, Paul. Meséljen nekem valami különlegeset! Olyat, ami nincs az összefoglaló jelentésben.

– A pletykák érdeklik? – tudakolta Paul.

– Nagyon – vágta rá Leonyid Andrejevics.

– Kár. Pletykákkal nem szolgálhatok. A D csatornán pletykákat nem közölnek. A D csatornán most az ördög tudja, mit közölnek.

Leonyid Andrejevics nyomban előkapta noteszét, és készenlétbe helyezte golyóstollát.

– Nem, komolyan beszélek – folytatta Paul. – Ma éjjel hirtelen megszakították a nukleáris előrejelzés adását, és valami rejtjelezett szöveget küldtek Mosztyepanyenko jeligével. A címzett megnevezése nélkül. És ez már a harmadik ilyen eset. A múlt héten valami Hérosztratosz{1} volt a jelige, előzőleg pedig Pekkelisz. Az érdeklődésemre nem válaszoltak. Ez valami hülyeség.

– Igen – mondta Leonyid Andrejevics. – De azért érdekes.

Női fejet rajzolt a noteszébe, és aláírta nyomtatott betűkkel: „HÜLYESÉG; HÜLYESÉG; HÜLYESÉG…”

– Hérosztratosz… – ismételte. – Miféle Hérosztratosz? Talán csak nem az? Egyébként a modern fizikai elmélet fényében teljes joggal feltételezhetjük…

– Valaki jön – mondta Paul, és Leonyid Andrejevics elnémult.

Az irodába berontott egy ember.

Leonyid Andrejevics nem ismerte, de látni lehetett, hogy az erdőből jön, és hogy nagyon izgatott; Leonyid Andrejevics kihúzta magát a fotelban, és zsebre vágta a noteszt.

– A kapcsolat! – mondta az ember lihegve. – Mikor lesz kapcsolat, Paul?

Kezeslábasban volt, legombolt kapucnija a mellén fityegett a fülhallgató vezetékén. Kezeslábasáról a cipőjétől a derekáig fiatal, halvány rózsaszín hajtások nyilacskái lógtak, jobb lábára narancssárga lián tekeredett, a végét a padlón húzta maga után; úgy festett, mintha magának az erdőnek a csápja lenne, hogy mindjárt megfeszül, és visszavonszolja ezt az embert, végig az igazgatóság folyosóin, le a mozgólépcsőn, elcibálja a hangár és a műhelyek mellett, megint le a másik mozgólépcsőn, át a repülőtéren, a szakadékhoz, a lift tornyához, de nem bele a liftbe, hanem mellette, egyenesen a mélybe…

– Tűnj el innen! – utasította Paul dühösen.

– Nem értesz semmit – mondta az ember lihegve. Arcát vörös és fehér foltok borították, szeme kidülledt. – Mikor lesz kapcsolat?

– Kuroda! – szólt rá Paul keményen. – Távozzon, és hozza rendbe magát!

Kuroda nem mozdult.

– Paul – mondta, és furcsa mozdulatot tett a fejével, mintha viszketne a nyaka. – Becsületszavamra, muszáj sürgősen beszélnem!

Leonyid Andrejevics megint elfeküdt a fotelban. Paul odament Kurodához, megragadta a vállát, és megfordította, arccal az ajtó felé.

– Formalista – mondta Kuroda panaszosan. – Bürokrata.

– Állj, ne mozdulj! – parancsolt rá Paul. – Balfácán! Add ide a csomagot!

Kuroda ismét furcsán megrántotta a fejét, és Leonyid Andrejevics megpillantott sovány, borotvált nyakán, a tarkója alatti gödröcskében egy rövid, halvány rózsaszín hajtást, amely vékony volt, és hegyes, már spirálisan összetekeredett, és mintha a mohóságtól reszketett volna.

– Mi az, már megint bekaptam? – kérdezte Kuroda, és belekotort a mellzsebébe. – Nincs nálam csomag… Figyelj, Paul, nem mondanád meg, mikor lesz kapcsolat?

Paul a nyakához nyúlt, valamit összegyúrt és szétdörzsölt hosszú ujjaival, undorodva fintorgott, és valami gorombaságot dörmögött.

– Maradj nyugton! – kiáltott rá Kurodára. – Ne ficánkolj! Hogy micsoda balfácán vagy!

– Elkapott egy pikkelyes embert? – érdeklődött Leonyid Andrejevics.

– Ostobaság! – vágta rá Kuroda. – Én nem mondtam, hogy azok az emberek pikkelyesek… Paul, soká tart? Elsősorban ezt kell nekik elküldeni. Jaj!

– Kész – mondta Paul. Ellépett Kurodától, és bedobott egy félig élő, tekergőző, véres valamit a szemétmegsemmisítőbe. – Azonnal menj orvoshoz! Kapcsolat este hétkor lesz.

Kuroda arca megnyúlt.

– Kérj soron kívüli kapcsolást! – javasolta. – Hát miféle dolog ez, este hétig várni?

– Jó, jó, most menj, majd utána beszélünk.

Kuroda kelletlenül az ajtóhoz lépdelt, tüntetőleg húzva a lábát. A rózsaszín hajtások már elhervadtak a kezeslábasán, összepöndörödtek és a padlóra hulltak. Mikor kiment, Paul megszólalt:

– Elszemtelenedtek. El sem tudja képzelni, Leonyid Andrejevics, mennyire elszemtelenedtünk. Senki nem fél semmitől. Mintha otthon lennénk. Játszottál a kertben, és futsz a mama ölébe, sárosan, piszkosan. A mama majd megfürdet…

– Igen, kissé elszemtelenedtünk – szólalt meg halkan Leonyid Andrejevics. – Örülök, hogy maga is észrevette.

Paul Gnyedih nem figyelt rá. Az ablakból nézte, ahogy Kuroda nyargal lefelé a mozgólépcsőn, maga után vonszolva a lián maradványát.

– Athoszra hasonlít – mondta hirtelen. – Csak persze Athosz sosem jött volna ide ilyen állapotban. Emlékszik Athoszra, Leonyid Andrejevics? Ő azt írta nekem, hogy valamikor együtt dolgoztak.

– Igen, a Vlagyiszlavon. Athosz-Szidorov.

– Meghalt – közölte Paul meg sem fordulva. – Már régen. Valahol ott… Kár, hogy maga nem kedvelte.

Leonyid Andrejevics nem válaszolt.

MÁSODIK FEJEZET

ATHOSZ FELÉBREDT, s tüstént arra gondolt: „Holnapután elindulunk.” A másik sarokban Nava azon nyomban forgolódni kezdett ágyában, s megkérdezte:

– Mikor mész el?

– Nem tudom – felelte a férfi. – Hamarosan.

Kinyitotta a szemét, s az alacsony, mészfoltos mennyezetre meredt. Már megint dolgos hangyák sürgölődtek odafenn. Két egyenes oszlopban haladtak, balról jobbra a terhet cipelők, jobbról balra üresjáratban. Egy hónapja fordítva volt. S egy hónap múlva megint fordítva lesz, ha nem mutatnak nekik valami más tennivalót. Egy hónappal ezelőtt is felébredtem, s azt gondoltam, holnapután elmegyek, de sehová nem mentünk el, s még valamikor, jóval ezelőtt, felébredtem, és azt gondoltam, hogy holnapután végre elindulunk, természetesen nem indultunk el, de ha holnapután nem megyünk el, elmegyek egyedül. Egyébként korábban is gondoltam már erre, most azonban feltétlenül elmegyek.

– Mikor lesz az a hamarosan? – kérdezte Nava.

– Nagyon hamar – felelte.

– …s úgy alakult – mondta Nava –, hogy a holtak éjszaka vezettek minket, éjszaka azonban rosszul látnak, ezt bárki megmondhatja neked, még a Púpos is, jóllehet nem idevalósi, abból a faluból való, amelyik az enyémmel volt szomszédos, úgyhogy a Púpost te nem ismerheted; az történt, hogy a falujában mindent benőttek a gombák, ez pedig nem mindenkinek tetszik, az apám például tüstént elhagyta a falut, és azt mondta, hogy megtörtént a Meghódítás, s az embereknek már semmi dolguk a faluban… Szóval akkor nem sütött a hold, ők meg folyton egy kupacba gyűltek, és olyan forróság lett, majd megfulladtunk…

Athosz rápillantott. Nava a hátán feküdt, kezét feje alá helyezte, lábát keresztbe tette, meg sem moccant, csak az ajka mozgott egyre, a félhomályban időről időre felcsillant a szeme. Amikor az öreg belépett, nem hagyta abba a fecsegést; az öreg pedig az asztalhoz ült, közelebb húzta magához a köcsögöt, s nekilátott az evésnek. Athosz ekkor felkelt, tenyerével letörölte testéről az éjszakai verítéket. Az öreg csámcsogott és fröcsögött. Athosz elvette tőle a köcsögöt, szó nélkül Nava elé tette, hogy elhallgasson. Az öreg megnyalta a szája szélét, s így szólt:

– Íztelen. Bárhová állítasz be, mindenütt íztelen az étel. Ráadásul azt az ösvényt is teljesen benőtte a fű, ahol egykor jártam, pedig sokat jártam, idomításra és csak úgy, fürdeni, akkoriban gyakran fürödtem, volt ott egy tó, most azonban mocsár lett belőle, veszélyes arrafelé járni, valaki azonban mindig jár arrafelé, mert különben honnan lenne annyi vízbefúlt? És a nádas. Bárkit megkérdezhetek: honnan a nádasban az ösvények? Senki nem tudhatja ezt, nem is kell tudni. Hanem ott már nem vethetsz. Korábban vetettek, mert szükség volt rá a Meghódításhoz, és mindent elvittek az Agyagos ligetbe, most is szállítanak oda, hanem most már nem hagyják ott a ligetben, hanem visszahozzák. Én mondtam, hogy ezt tilos, de nem értik, mit jelent az, hogy tilos. A sztaroszta mindenki füle hallatára megkérdezett: miért tilos? Az apja nagyon bölcs ember volt, vagy az is lehet, hogy egyáltalán nem az apja volt, néhányan azt mondták, hogy nem az apja volt, s valóban nem hasonlít rá… Miért, nem lehet mindenki füle hallatára megkérdezni, hogy miért tilos?

Nava felkelt, odaadta a köcsögöt Athosznak. Az enni kezdett. Az öreg elhallgatott, egy ideig nézte Athoszt, majd megjegyezte:

– Nem erjedt meg eléggé az ételetek, ilyet tilos enni.

– Miért volna tilos? – kérdezte Athosz.

Az öreg elvihogta magát.

– Ej, te Kuka – mondta. – Te, Kuka, jobban tennéd, ha hallgatnál. Inkább azt meséld el nekem: nagyon fáj, amikor levágják az ember fejét?

– Hát neked meg mi közöd hozzá?! – ripakodott rá Nava.

– Kiabál – közölte az öreg. – Rám pirít. Egyetlen gyermeket nem szült, de már a száját járatja. Miért nem szülsz? Mióta élsz már Kukával, s mégsem szülsz. Így tilos élni. Aztán tudod-e, mit jelent az, hogy „tilos”? Ez azt jelenti, hogy nem kívánatos, nem helyes, s mivel nem helyes, tehát tilos így cselekedni. Hogy mit szabad, azt még nem tudjuk, hanem amit tilos, azt tilos. Ezt mindenkinek meg kell értenie, neked még inkább, mert idegen faluban élsz, házat kaptál, férjül adták hozzád Kukát. Lehet, hogy a feje idegen, a teste azonban egészséges, és tilos megtagadnod a szülést. Lám, kiderül, hogy a „tilos” az, ami a legkevésbé kívánatos…

Athosz befejezte az evést, az öreg elé tette a kiürült köcsögöt, s kiment. A házat az éjszaka folyamán alaposan benőtték a növények, a sűrű cserjésben köröttük csupán az öreg által kitaposott ösvény látszott, s az a hely a küszöbnél, ahol az öreg ült és várt, amíg ők felébredtek. Az utcát már megtisztították, a karvastagságú zöld kúszónövényt, mely előző nap bújt ki az ágak falu fölé boruló fonadékából, és a szomszéd ház előtt eresztett gyökeret, kivágták, leöntötték cefrével, már meg is feketedett és besavanyodott. Csípős, étvágygerjesztő illatot árasztott, a szomszédbeli gyerekek körülülték, szürkésbarna, lágy belét tépdesték, teletömték szájukat a nedvdús, fröcsögő falatokkal. Amikor Athosz elhaladt mellettük, a legidősebb alig érhetően, tele szájjal utánakiabált: „Hallgatag-hullatag!” A többiek azonban nem folytatták – el voltak foglalva. A magas fűtől narancsszín és vörös utcán senki nem volt, a házak elmerültek a komor, naptól sötétzöld foltos növényzetben, a sugarak áttörtek az erdő tetején. A szántóföld felől monoton hangok összevissza kórusa hallatszott: „Hej, hej, vidámabban lépegess, előbb szántsál, aztán vess…” Az erdőből visszhang válaszolt. Az is lehet, hogy nem visszhang volt. Lehet, hogy a holtak.

Kacskalábú természetesen otthon ült, és a lábát nyomkodta.

– Ülj le! – köszöntötte szívélyesen Athoszt. – Szóval elmész?

– Elmegyek – mondta, és leült a küszöbnél. – Mi van, ismét megfájdult? – kérdezte.

– A lábam? Á, nem, csak így kellemes. Simogatod, és ez olyan jó. Aztán mikor mész el?

– Ha velem jönnél, akár holnapután is indulhatnánk. Keresnem kell másvalakit, olyat, aki ismeri az erdőt. Mert ha jól látom, te nem akarsz jönni.

Kacskalábú óvatosan kinyújtotta lábát, s töprengőn így szólt:

– Amint kilépsz tőlem, fordulj balra, menj egészen a szántóföldig! A mezőn, a két kő mellett rögtön meglátod az utat. Alig nőtte be a fű, mert nagy kövek borítják. Ezen az úton túljutsz két falun, az egyik kihalt, gombás, benőtték a gombák, ott ugye nem laknak, a másikban élnek a csudabogarak, kétszer is végigment rajtuk a kék fű, azóta betegeskednek. A csudabogarak falva mögött jobb kéz felől lesz a te Agyagos tisztásod. Kíséretre egyáltalán nem lesz szükséged, szép nyugodtan odaérsz, még bele sem izzadsz.

– Az Agyagos tisztásig eljutunk – értett egyet vele Athosz. – Hanem hogyan tovább?

– Hová tovább?

– Tovább az erdőbe. A mocsáron keresztül. Ahol korábban a tavak voltak, és a széles út futott.

– Ugyan miféle út? Az Agyagos tisztásig? Hiszen ezt magyarázom neked: fordulj balra, menj a szántóig, a két kőig…

Athosz végighallgatta, s így szólt:

– Az Agyagos tisztásig most már ismerem az utat. Odáig eljutunk. De tovább kell mennünk. Mondtam már neked. Feltétlenül el kell jutnom a Városig. Azt mondtad, tudod az utat.

Kacskalábú együttérzőn megcsóválta a fejét.

– A Városi-i-ig!… Csak hát, Kuka, a Városig nem lehet eljutni. Az Agyagos tisztásig például egyszerű ügy: a két kő mellett, a gombás falun, a csudabogarak falván át, onnan pedig jobb kéz felől ott lesz az Agyagos tisztás. Vagy tegyük fel, Nádasfalváig. Itt nálunk tüstént fordulj jobbra, át a ritkás erdőn, a Kenyeres mocsár mellett, onnan pedig egyenest, a nap után. Ahová a nap, arra tartsál te is! Három napig tart az út, de ha neked ez annyira fontos, tőlem mehetünk. Onnan szereztük korábban a köcsögöket, amíg a sajátjainkat el nem ültettük itt… Mondtad volna, hogy Nádasfalvára. Akkor holnaputánig sem kell várni, holnap reggel akár el is indulhatunk, elemózsiát sem kell magunkkal vinni, ha ott van a Kenyeres mocsár… Te, Kuka, nagyon fukarul bánsz a szóval: alighogy odafigyelek, már be is csuktad a szádat. Nádasfalvára pedig elmegyünk. Holnap reggel neki is vágunk…

Athosz végighallgatta, s így szólt:

– Értsd meg, Kacskalábú, nekem nem Nádasfalvára kell mennem. Nádasfalván semmi dolgom. Nem kell nekem ez a Nádasfalva.

Kacskalábú figyelmesen hallgatta és bólogatott.

– A Városba kell mennem – folytatta Athosz. – Már egy hónapja beszélgetünk veled erről. Tegnap mondtam neked, hogy a Városba kell mennem. Tegnapelőtt is mondtam, hogy a Városba kell mennem. Egy hete is mondtam, hogy a Városba kell mennem. Te azt felelted, ismered a Városba vezető utat. Tegnapelőtt is, egy hete is mondtad, hogy ismered a Városba vezető utat. Mesélj nekem a Városba vezető útról! Nem a Nádasfalváig, hanem a Városba vezető útról. De még jobb lenne, ha együtt mennénk a Városig. Nem Nádasfalváig megyünk együtt, hanem a Városig.

Elhallgatott. Kacskalábú ismét dörzsölgetni kezdte fájós térdét.

– Kuka, amikor a fejed levágták, valamit ott belül megsértettek. Úgy vagy vele, mint én a lábammal. Kezdetben olyan volt, mint egy láb, a legközönségesebb, hanem aztán egyszer éjjel a Hangyáslakon keresztül jöttem, egy hangyakirálynőt vittem, ez a lábam belecsúszott egy odúba, s lám, most görbe. Miért görbe, senki nem tudja, mégis rosszul lép. Hanem Hangyáslakig így is eljutok. Téged is odavezetlek. Csak azt nem értem, miért mondtad, hogy készítsek elemózsiát az útra, hiszen Hangyáslak innen egy kőhajításra van.

Athoszra pillantott, zavarba jött, s eltátotta a száját.

– Hiszen neked nem Hangyáslakra kell menned – mondta. – Hiszen Nádasfalvára tartasz. Én azonban nem mehetek Nádasfalvára, nem jutok el odáig. Látod, görbe a lábam. Ide figyelj, Kuka, voltaképp miért is nem akarsz Hangyáslakra menni? Menjünk Hangyáslakra! Hiszen én azóta egyszer sem jártam ott, lehet, hogy Hangyáslak már nem is létezik. Megkeressük azt az odút, na?

Athosz az oldalára henteredett, s magához görgette a köcsögöt.

– Nagyon helyre köcsögöd van – jegyezte meg. – Nem is emlékszem, hol láttam utoljára ilyen helyre kis köcsögöket… Tehát elkísérsz a Városig? Te mondtad, hogy rajtad kívül senki nem ismeri a Városba vezető utat. Menjünk el a Városig, Kacskalábú! Mit gondolsz, eljutunk a Városig?

– Már mért ne?! De még mennyire! A Városig? Természetesen eljutunk. Ilyen köcsögöket pedig tudom, hogy hol láttál. A csudabogaraknál láttál ilyeneket. Csakhogy ők nem termesztik, hanem agyagból készítik őket, érted, közel van hozzájuk az Agyagos tisztás, hisz mondtam neked; tőlem tüstént balra fordulj, s a két kő mellett elhaladva menj egészen a gombás faluig! Hanem a gombás faluban már senki nem lakik, oda nem érdemes menni. Mi az, tán nem láttunk elég gombát? Amikor még jó volt a lábam, soha nem jártam ebbe a gombás faluba, csak azt tudom, hogy két vízmosással odébb a csudabogarak laknak. Igen. Elindulhatnánk akár holnap is… Igen… Ide figyelj, Kuka, ne menjünk mi oda! Nem szeretem ezeket a gombákat. Tudod, más dolog a gomba nálunk, az erdőben, ez biztos, megeheted őket, jóízűek. Abban a faluban azonban olyan zöldesek a gombák, és büdösek is. Minek kell neked odamenned? Még idehozod magaddal a gombabetegségeket. Menjünk inkább a Városba! Arra sokkal kellemesebb. Csakhogy akkor holnap nem indulhatunk. Akkor még elemózsiát kell gyűjtenünk, fel kell deríteni az utat. Vagy tán ismered az utat? Ha ismered, akkor nem fogok kérdezősködni, különben sem nagyon sejtem, kitől kérdezhetném ezt meg. Talán a sztarosztától, nem gondolod?

– Hát te magad semmit sem tudsz a Városba vezető útról? – kérdezte Athosz. – Sokat tudsz erről az útról. Egyszer már majdnem eljutottál a Városig, azonban megijedtél a holtaktól, féltél, hogy egymagad nem tudod elkergetni őket…

– A holtaktól nem féltem és most sem félek – tiltakozott Kacskalábú. – Megmondom én neked, mitől félek. Hogyan megyünk majd veled, ez az, amitől félek. Te egész idő alatt így fogsz hallgatni? Hiszen én erre képtelen vagyok! Már ne sértődj meg, Kuka, mondd meg nekem, ha nem akarod hangosan, hát suttogva mondd meg, vagy csak bólints, de ha már bólintani sincs kedved, akkor a jobb szemeddel, azzal, amelyik most árnyékban van, egy kicsit hunyoríts, senki nem látja meg, csak én. Lehet, hogy te mégiscsak egy kicsit holt vagy? Hiszen a holtakat ki nem állhatom, elfog tőlük a remegés, és akkor semmit nem tudok magammal kezdeni…

– Nem, Kacskalábú, nem vagyok holt – mondta Athosz. – Én magam sem állhatom őket. Ha pedig attól félsz, hogy hallgatni fogok, nem ketten megyünk; már mondtam neked. Velünk jön Pöröly meg Csikasz és még néhányan Újfaluból.

– Pöröllyel pedig nem megyek – jelentette ki határozottan Kacskalábú. – Pöröly elvitte a lányomat, és nem tudta megvédeni. Nem azt sajnálom, hogy elvitte, hanem azt, hogy nem tudta megvédeni. Elrabolták tőle a lányomat. Újfaluba ment vele, meglesték a rablók, a lányt elvették, ő pedig odaadta. Nem, Kuka, a rablókkal nem jó tréfálni. Ha veled a Városba mennénk, nem lenne nyugtunk a rablóktól. Más a helyzet Nádasfalvával, oda minden különösebb habozás nélkül elmehetnénk. Holnap neki is indulunk.

– Holnapután – mondta Athosz. – Te mész, én megyek, Pöröly, Csikasz és még hárman Újfaluból. Így akár egészen a Városig is eljutunk.

– Heten együtt oda is érünk – jelentette ki magabiztosan Kacskalábú. – Egyedül nem vágnék neki, heten azonban eljutunk. Heten egészen az Ördögsziklákig eljutnánk, csakhogy én nem ismerem odáig az utat. Talán az Ördögsziklákig menjünk? Messze van nagyon, de heten odaérnénk. De mit akarsz az Ördögszikláknál? Ide süss, Kuka, gyerünk, menjünk a Városba, ott majd aztán meglátjuk! Csak elemózsiából kell többet összegyűjteni.

– Rendben – felelte Athosz, s felállt. – Tehát holnapután elindulunk a Városba. Holnap még beugrom hozzád.

– Gyere csak, gyere! – biztatta Kacskalábú. – Én magam is benéznék hozzád, csak lám, fáj a lábam. De te azért csak nézz be! Beszélgetünk egyet. Tudom, sokan vannak, akik nem szeretnek veled beszélgetni, én azonban más vagyok. Én…

Athosz kiment az utcára, és újból letörölte arcáról a verítéket. A folytatás következett. Mellette valaki elvihogta magát, s köhintett. Athosz megfordult. A fűből felkelt az öreg, bütykös ujjával megfenyegette, majd így szólt:

– Tehát a Városba vetted az utad. Érdekes dolgot ötöltél ki, csakhogy a Városig élve még senki nem jutott el, nem is lehet. Még ha nem is a tied a fejed, ezt neked is meg kell értened…

Athosz jobbra fordult, s tovább lépdelt az utcán. Az öreg a fűben botorkálva egy ideig a nyomában baktatott, ezt dünnyögve:

– Ha tilos, akkor valamilyen értelemben mindig tilos, ilyen vagy olyan értelemben… Tilos például a sztaroszta vagy az ülés nélkül, a sztarosztával vagy az üléssel, ellenkezőleg, szabad, azonban megint csak bizonyos értelemben…

Athosz gyorsan lépdelt, amennyire a nyirkos hőség megengedte, így az öreg egy kissé lemaradt. A falu terén meglátta Fülest. Az dülöngélve, görbe lábával botladozva körbe kódorgott, egy a hasára kötözött hatalmas köcsögből marékszámra öntözte szét a barna színű fűirtó folyadékot. A fű füstölt mögötte, s a szemük láttára kiégett. Fülest el kellett kerülnie, s Athosz meg is próbálta ezt, azonban Füles oly ügyesen változtatott irányt, hogy éppen összeütközött vele.

– Á-á, Kuka! – kiáltott fel vidáman, sietve lehúzta nyakáról a szíjat, s a köcsögöt a földre helyezte. – Hová mész, Kuka? Haza, gondolnád, Navához, pezseg a fiatal vér, csak nem tudod, hogy Navád nincs otthon, a te Navád kint van a mezőn, ezzel a két szememmel láttam, ahogy kiment a mezőre, ha akarod, elhiszed, ha akarod, nem… Persze az is lehet, hogy nem is a mezőre, a fiatalság dolga, csak éppen végiglépdelt a te Navád, Kuka, ott, azon a kis közön, melyen a mezőn kívül sehová sem jutsz, na meg különben is, kérdem én, hová mehetne a te Navád a mezőn kívül? Téged, Kuka, talán téged keres…

Athosz ismét megpróbálta kikerülni, de újból összeütközött vele.

– Ugyan, ne menj utána a mezőre, Kuka! – folytatta Füles győzködve őt. – Minek mennél utána, amikor én itt mindjárt kiirtom a füvet, s mindnyájukat idehívom: itt járt a földmérő, azt mondta, a sztaroszta megparancsolta neki, hogy adja át nekem, pusztítsam ki a füvet a téren, mert nemsokára gyűlés lesz, itt a téren. Ha pedig gyűlés lesz, akkor mindnyájan idegyűlnek a mezőről, s a te Navád is idegyün, ha a mezőre ment, de hát hová is mehetne azon a közön, bár, ha jól meggondoljuk, azon a kis közön nem csak a mezőre lehet jutni… Hiszen lehet…

Hirtelen elhallgatott, s görcsösen sóhajtott egyet. Szeme kimeredt, kezét mintegy ösztönösen tenyérrel felfelé emelte. Athosz megállt. Zavaros, lilás felhőcske gyűlt össze Füles arca körül, ajka remegett, gyorsan és tagoltan kezdett beszélni, idegen, fémes hangon, idegen hanglejtéssel és idegen, nem falusias stílusban, mintha más nyelven szólt volna, úgy, hogy csupán egyes szavait lehetett érteni:

– A déli földek peremén csatába lépnek egyre újabb… egyre délebbre és délebbre húzódik… Győzedelmes vonulás… Az északi földeken a talaj nagyfokú porladása egy időre megszűnt bizonyos körülmények folytán… Az elmocsarasodás újabb módszerei új, tág teret biztosítanak a nyugalomra és az új előnyomulásra a… Az összes településen… nagy győzelmek… munka és erőfeszítések… barátnők új csapatai… holnap s mindörökre nyugalom és beolvadás…

A közben odaérkezett öreg Athosz háta mögött állt, s hevesen magyarázott:

– Hallottad, nyugalom és beolvadás… Hiszen egyre csak ezt hangoztatom: tilos… Az összes településen, hallod…? Tehát a miénken is… És barátnők új csapatai…

Füles elhallgatott s leguggolt. A lila felhőcske szertefoszlott.

– Miről is beszéltem? – kérdezte. – Talán adás volt? Mi a helyzet a Meghódítással? Teljesítik vagy mi a szösz…? A mezőre pedig, Kuka, ne járj! Úgy gondolom, a te Navád után mész…

Athosz átlépett a fűirtóval teli köcsögön, és gyorsan odébbállt. Pöröly háza a falu legvégén állt. Egy vénséges vén öregasszony, az anyja lehetett, vagy talán a nénikéje, rosszindulatúan zsémbelve közölte vele, hogy Pöröly nincs otthon, a mezőn van, ha otthon lenne, akkor semmi értelme nem lenne őt a mezőn keresni, márpedig ha a mezőn van, akkor neki, Kukának itt semmi keresnivalója. Athosz a mezőre indult.

A földeken vetettek. A fojtó, mozdulatlan levegőt különböző szagok átható keveréke itatta át, izzadság, cefre és rothadó fű bűze terjengett. A reggeli termést vastag kévékben a barázda mellé fektették, a magokat már kikezdte a penész. Az aludttejes köcsögök felett szorgos legyek felhői rajzottak és köröztek, s a fekete, fémes csillogású forgatag kellős közepén állt a sztaroszta, fejét lehajtotta, egyik szemével hunyorgott, s gondosan tanulmányozott nagyujja körmén egy csepp savót. A körme kimondottan ezt a célt szolgálta: lapos volt, gondosan kifényezett és a kellő szerekkel ragyogóra pucolt. A sztaroszta mellett, a barázda mentén egymástól vagy tíz méterre, libasorban vánszorogtak a szántóvetők. Már nem énekeltek, az erdő mélye azonban még mindig zúgott és harsogott, most azonban már világos volt, hogy ez nem visszhang.

Athosz elindult a sor mentén, meghajolva bele-belepillantott a lehorgasztott arcokba. Megkereste Pörölyt, megérintette a vállát, s Pöröly azon nyomban, mit sem kérdve kimászott a barázdából. Szakállába sár tapadt.

– A kutyafáját, mi az ördögnek értél hozzám? – hörögte, s Athosz lábára meredt. – Valaki egyszer, a kutyafáját, ugyanígy hozzám nyúlt, erre kezénél-lábánál fogva elkapták, és felhajították a fára, még ma is ott lóg, s mire leveszik, többé már senkihez nem nyúl, a kutyafáját…

– Jössz velem? – kérdezte röviden Athosz.

– Már hogyne mennék, amikor, a kutyafáját, hét emberre való aludttejet savanyítottam be, nem férek be tőle a házba, bűzlik, képtelenség benn meglenni, már hogy tehetném, hogy nem megyek veled, az öregasszony nem akarja kicipelni, én pedig már rá sem tudok nézni. Hová megyünk végül is? Kacskalábú tegnap azt mondta, hogy Nádasfalvára megyünk, én azonban oda nem megyek, a kutyafáját, hiszen Nádasfalván még emberek sincsenek, nemhogy leányzók, ott az ember, ha valakit a lábánál fogva el akar kapni, s fel akar hajítani a fára, a kutyafáját, akkor nincs kit, én viszont fehérnép nélkül képtelen vagyok élni, a sztaroszta kiüldöz a világból… Tessék, itt áll, a kutyafáját, a szemét meresztgeti, pedig nem lát, vak, akár a nagylábujjam, a kutyafáját… Nádasfalvára pedig, akárhogy is szeretnéd, nem megyek…

– A Városba – mondta Athosz.

– A Város, az más dolog, a Városba megyek, annál is inkább, mert semmiféle Város nem létezik, a kutyafáját, hazudik róla ez a vén fajankó; beállít reggel, befalja a köcsög felét, és a kutyafáját, nekikezd a locsogásnak: ez tilos, az tilos… Én pedig kérdem tőle, ugyan ki vagy te, hogy magyarázod nekem, mit tilos és mit nem, a kutyafáját? Erre azt mondja, ő maga sem tudja, aztán valamiféle Városról dünnyög…

– Holnapután indulunk – jegyezte meg Athosz.

– Miért várnánk? – háborodott fel Pöröly. – Nem lehet aludni a házban, bűzlik az aludttej, jobb lenne inkább ma este elindulni, volt valaki, aki csak várt és várt így, s akkor egy olyan nyaklevest akasztottak le neki, hogy abbahagyta a várakozást, hát azóta nem vár… Az öregasszony szitkozódik, nincs nyugta, a kutyafáját! Ide süss, Kuka, gyerünk, vigyük magunkkal az öregasszonyt, lehet, hogy a rablók elragadják; én odaadnám, no?

– Holnapután indulunk – ismételte el türelmesen Athosz. – Remek fickó vagy, hogy sok aludttejet készítettél. Újfaluból, tudod…

Nem tudta befejezni, mert a mezőn kiabálni kezdtek.

– Holtak! Holtak! – üvöltötte a sztaroszta. – Asszonyok, haza! Rohanjatok haza!

Athosz körülnézett. A fák között, a mező szélén holtak álltak: két kék egészen közel, egy sárga valamivel távolabb. Kerek szemgödrű, feketén tátongó szájú fejüket lassan forgatták balról jobbra, hatalmas karjuk korbácsként lógott testük mellett. Talpuk alatt már füstölt a föld, a fehér páranyelvek szürkés füsttel keveredtek. Ezek a holtak már sok vihart láttak, ezért aztán nagyon óvatosan viselkedtek. A sárga jobb oldalát teljesen szétmarta a fűirtó, a két kéket cefre égette sömörnyomok lepték el. Bőrük itt-ott elüszkösödött, megrepedezett és cafatokban lógott testükről. Amíg álltak s nézelődtek, az asszonyok sikoltozva berohantak a faluba, a férfiak pedig fenyegetőn és szaporán morogva egy csoportba verődtek, kezükben készenlétben tartották a fűirtó folyadékkal teli köcsögöket.

A sztaroszta ekkor így szólt:

– Menjünk, miért állunk!

Mindnyájan csatárláncba sorakozva kimérten közeledni kezdtek a holtakhoz.

– A szemükbe! – kiabálta a sztaroszta. – Igyekezzetek a szemükbe fröcskölni!

A láncban állók pedig rémisztgették a holtakat:

– Huhuhu! No, el innen, gyerünk! Ahahahaha! – Összeakaszkodni velük azonban senkinek sem volt ínyére.

Pöröly Athosz mellett lépdelt, szakállából tépdeste a beleragadt sarat, s két kiabálás között így morfondírozott:

– Ugyan, hiába is megyünk, a kutyafáját, nem állják ki, mindjárt elfutnak… Hát holtak ezek? Olyan ágrólszakadtak, hogyan is állnák ki… Huhuhuhu! Hé!

Amikor vagy húsz lépésre értek a holtakhoz, megálltak. Pöröly a sárgát megdobta egy görönggyel, az azonban hihetetlen ügyességgel előrelendítette széles tenyerét, s félrelökte a göröngyöt. Mindenki újból huhogni és topogni kezdett, egyesek a köcsögöket mutogatták, fenyegető mozdulatokat tettek. Sajnálták a fűirtót, senkinek nem volt kedve megint visszamenni a faluba újabb cefréért, a holtak ütött-kopottak voltak, így is el kellett hogy boldoguljanak velük.

El is boldogultak. A gőz és a füst egyre sűrűbben tódult ki a holtak lába alól, s hátrálni kezdtek.

– Na, végre – mondogatták a láncban –, mindjárt kifordítják magukat…

A holtak hihetetlenül megváltoztak, mintha befelé fordították volna bőrüket. Sem a szemük, sem a szájuk nem látszott – feléjük háttal álltak. Egy másodperc, és már el is tűntek, ott villogtak a fák között. Ahol álltak, lassan ülepedett le a gőzfelhő.

Az emberek élénken csevegve visszaindultak a barázdához. Egyszer csak kiderült, ideje már visszatérni a faluba a gyűlésre. Elindultak.

– A térre, a térre menjetek… – ismételte el mindegyiknek a sztaroszta. – A téren lesz a gyűlés, a térre kell menni…

Athosz Csikaszt kereste tekintetével, azonban a tömegben sehogy sem találta. Pöröly, aki mellette remegett a félelemtől, ezt mondta.

– Emlékszel, Kuka, ahogy nekiugrottál egy holtnak? Ahogy ráugrottál, a kutyafáját, ahogy megragadtad a fejét, átölelted, akár a te Navádat, a kutyafáját, aztán meg ahogy felüvöltöttél… Emlékszel, Kuka, hogyan üvöltöttél fel? Összeégetted ugye magad, aztán tetőtől talpig hólyagosan járkáltál, a hólyagok kifakadtak, sajogtak… Miért ugrottál neki, Kuka? Volt valaki, aki ugyanígy ugrált a holtakra, lenyúzták a pocakjáról a bőrt, többé már nem ugrál, a kutyafáját, a gyerekeit küldi ugrálni… Azt mondják, Kuka, azért ugrottál neki, hogy elvigyen a Városba, de hiszen te nem vagy fehérnép, ugyan miért vinne el, ráadásul azt mondják, nincs is semmiféle Város, ez a vén fajankó agyalta ki ezeket a szavakat: Város, Meghódítás… Aztán ki ez a Meghódítás, láttad? Füles telezabálja magát részeg legyekkel, aztán belekezd a locsogásba, ez az öreg fajankó pedig egyre csak itt kering, hallgatja, majd mindenfelé elkódorog, zabálja mások ételét, és elismétli…

– Holnapután állj készen az indulásra! – mondta Athosz. – Újfaluból indulunk majd. Ha látod a Kacskalábút, emlékeztesd a holnaputánra! Én már emlékeztettem, és még egyszer megteszem, de te is emlékeztesd…

– Úgy az emlékezetébe vésem – ígérte Pöröly –, hogy az egyetlen ép lába törik bele.

A téren összegyűlt az egész falu, fecsegtek, lökdösődtek, magvakat szórtak a földre – füvet növesztettek, hogy puhára üljenek. Lábaik között gyermekek futkároztak, üstökön, fülön ragadták és elcipelték őket.

A sztaroszta káromkodva kergetett el egy rosszul nevelt hangyahadoszlopot, ezek egy dolgos légy petéit akarták egyenest a téren keresztül elcipelni; kikérdezte a közelben állókat, kinek az utasítására járnak-kelnek itt a hangyák, azonban képtelenség volt tisztázni a történteket. Fülest és Athoszt gyanították a dologban.

Athosz megkereste Csikaszt, azonban nem tudott beszélni vele, mert a gyűlést megnyitották, s mint mindig, elsőként az öreg mászott elő, hogy szóljon. Miről beszélt, lehetetlen volt megérteni, mégis mindenki békésen üldögélt és figyelt, pisszegtek a köröttük nyüzsgő gyerekekre. Néhányan szundikáltak.

Az öreg hosszasan és körülményesen papolt arról, mit jelent az, hogy „tilos”, milyen értelmezésben fordul elő, felhívott az általános Meghódításra, a minden fronton elért győzelmekről szónokolt, szidta a falut, mert mindenütt vannak új barátnőcsapatok, csak éppen náluk nincsenek, sem nyugalom, sem beolvadás nincs, s mindez azért van, mert az emberek elfelejtették azt a szót, hogy „tilos”, bebeszélték maguknak, hogy most már mindent szabad, a Kuka pedig, példának okáért, fogja magát, és a Városba akar menni, noha senki nem hívta, a falu ezért nem viselheti a felelősséget, mert ő itt idegen, s ha hirtelen kiderül, hogy ő mégiscsak egy holt, márpedig ez a vélemény is járja a faluban, akkor ugye nem tudni, mi lesz, annál is inkább, mert Navának, jóllehet ő is idegen itt, Kukától nincs gyereke, és ezt nem tűrhetik, a sztaroszta azonban eltűri…

Az öreg beszédének vége felé már a sztaroszta is elszundított, azonban amikor meghallotta a nevét, összerezzent, s tüstént fenyegetően felhorkant:

– Hé! Ne aludjatok! Aludni majd otthon fogtok – jelentette ki –, azért vannak a házak, hogy aludjanak bennük, a téren senki nem alszik, a téren üléseket tartanak. Eddig sem engedtük, hogy a téren aludjanak, most sem engedjük, s ezután sem fogjuk megengedni senkinek. – Az öregre sandított. Az öreg fontoskodva bólintott. – Nos, ez hát a mi közös „tilos”-unk. – Megsimogatta a haját, és bejelentette: – Újfaluban jelentkezett egy menyasszony. Nálunk meg van egy vőlegény, a mindenki által ismert Szószátyár. Szószátyár, állj fel, mutasd magad… Nem, inkább maradj ülve, mindnyájan ismerünk… Innen adódik a kérdés: elengedjük-e Szószátyárt Újfaluba, vagy fordítva, a menyasszonyt vegyük a mi falunkba… Nem, nem, Szószátyár, te maradj csak ülve, eldöntjük nélküled… Akinek van véleménye, mondja csak el!

Kétfajta vélemény alakult ki. Néhányan (többnyire Szószátyár szomszédai) azt követelték, hogy Szószátyárt zavarják el Újfaluba – hadd éljen ott. Mások viszont, nyugodt és komoly emberek, olyanok, akik a falu másik végén laktak, úgy vélekedtek, hogy nem, asszony amúgy is kevesebb lett, rabolják a nőket, ezért a menyasszonyt kell idehozni. Sokáig és hevesen vitatkoztak, kezdetben még a tárgynál maradtak. Azután Kacskalábú közbekiabált, hogy most hadi idő járja, s erről mindenki megfeledkezett. Szószátyár dolga tüstént feledésbe merült. Füles azt kezdte magyarázgatni, hogy semmiféle háború nincs és nem is volt, hanem ami van és lesz, az a Talaj Nagy Porladása. Ugyan, nem Porladás, tiltakoztak néhányan a tömegben, hanem a Szükséges Elmocsarasodás. Ekkor felállt az öreg, s szemét kimeresztve, rekedten felüvöltött, hogy mindez tilos, hogy semmiféle háború sincs, és nincs semmiféle Porladás, és nincs semmiféle Elmocsarasodás, hanem van, volt és lesz a harc valamennyi fronton. Hogyhogy nincs háború, a kutyafáját, felelték neki, amikor a csodabogarak falva mögötti tó tele van vízbefúltakkal? A gyűlés résztvevői felhördültek. Na és ha tele van?! Ahol víz van, ott vízbefúltak is vannak. Ugyan, azok nem is vízbefúltak, s nem harc ez, nem háború, hanem ez a Nyugalom és a Beolvadás a Meghódítás érdekében! De akkor Kuka miért megy a Városba? Ha Kuka a Városba megy, akkor kell hogy legyen Város, ha pedig van, akkor ugyan miféle háborúról lehet szó? Világos, hogy Beolvadás van!… Aztán meg kit érdekel, hogy hová megy Kuka? Volt már valaki, aki ugyanígy elindult, kapott egy jó nagyot a szeme közé, s többé már sehová sem igyekszik… Kuka azért megy a Városba, mert a Város nem létezik, ha pedig Város nincs, akkor ugyan miféle Beolvadásról lehet szó? Szó sincs Beolvadásról, igaz, valaha volt, azonban már régóta nincsen… Így aztán Meghódítás sincs már!… Mert háború van! De nincs háború, mondom nektek, hanem harc van minden fronton! A vízbefúltak meg? Te már láttad őket, a vízbefúltakat? A Szószátyárt, a Szószátyárt fogjátok…

Athosz, tudván, hogy ez most majd jó ideig eltart, megpróbált beszédbe elegyedni Csikasszal, azonban annak a legkisebb gondja is nagyobb volt ennél. Csikasz torkaszakadtából üvöltözött:

– Meghódítás?! Na és a holtak miért vannak? A holtakról hallgattok? Mert fogalmatok sincs róluk, azért is kiabáltok mindenféle Meghódításról!…

Egy darabig kiabáltak a holtakról, a gombás falvakról, majd elfáradtak, lecsendesedtek, megtörölték izzadt képüket, ernyedten leintették egymást, s nemsokára kiderült: már mindnyájan hallgatnak, csak az öreg és Szószátyár vitatkozik még. Erre mindenki észbe kapott. Szószátyárt leültették, nekiestek, teletömték a száját falombbal. Az öreg egy ideig még szónokolt, azonban elvesztette a hangját, így már semmi nem hallatszott abból, amit mond. Erre felemelkedett Újfalu borzas képviselője, kezét melléhez szorítva, kutatón körbepillantott, s el-elfuló hangon kérte, ne adják át Szószátyárt Újfalunak, hanem vigye magával a menyasszonyt, viszont Újfalu nem kezeskedik a hozományért… Senkinek nem volt ereje hozzá, hogy ismét vitatkozni kezdjen – a kérdést a képviselő felszólalása eldöntötte.

Az emberek lassan hazafelé indultak ebédelni. Csikasz kézen fogta Athoszt, s félrevonta egy fa alá.

– Mikor indulunk hát? – kérdezte. – Már úgy unom ezt a falut, az erdőbe akarok menni, itt belebetegszem az unalomba… Ha nem mész, mondd meg, én egymagam is elindulok, ráveszem Pörölyt és Kacskalábút, s velük együtt indulok neki…

– Holnapután elindulunk – mondta Athosz. – Elemózsiát készítettél?

– Készítettem elemózsiát, már meg is ettem, nincs türelmem nézni, hogy ott hever, és az öregen kívül senki nem nyúl hozzá, minden porcikám sajog tőle, én egyszer ennek az öregnek a nyakát szegem, ha egyhamar el nem megyek innét. Mit gondolsz, Kuka, ki ez az öreg, miért zabál mindenkinél, hol lakik? Én világlátott ember vagyok, tucatnyi faluban jártam már, voltam a csodabogaraknál is, még a kiirtottaknál is, éjszakáztam is náluk, majd belepusztultam a félelembe, hanem ilyen öreget sehol sem láttam, ritka egy különös ember ez az öreg, bizonyára ezért is tartjuk, ezért nem verjük meg, azonban nincs már több türelmem, hogy nézzem, ahogy éjjel-nappal a köcsögeimben kutatgat; ott, helyben is zabál, magával is visz, hiszen még apám is szidta, amíg a holtak agyon nem verték… Ugyan hogyan fér el ez mind benne? Hiszen csupa csont és bőr, ott belül talán hely sincs mindennek, két köcsögöt mégis egy csapásra befal, még kettőt magával is visz, és az edényt soha nem hozza vissza… Tudod, Kuka, lehet, hogy nem ő az egyetlen ilyen öreg. Lehet, hogy ketten-hárman is vannak mifelénk? Ketten alszanak, a harmadik dolgozik. Telezabálja magát, felébreszti a társát, aztán ő fekszik le pihenni…

Csikasz hazakísérte Athoszt, az ebédmeghívást azonban tapintatból elhárította. Még vagy tizenöt percig társalogtak arról, hogyan csalogatják ujjuk mozgatásával a halat Nádasfalván. Csikasz ezután megígérte, hogy holnaputánra újabb elemózsiatartalékot készít, az öreget pedig kíméletlenül elkergeti, végül távozott. Athosz lélegzetét visszafojtva belépett a házba. A végeérhetetlen fecsegésektől és a lármától fejében sűrűsödött a súlyos köd, amely estefelé már ájulással, hányingerrel környékezte.

Nava még nem volt otthon, az asztalnál azonban ott ült az öreg, várt valakit, hogy megebédeltessék. Athosz felé fordult, s így szólt:

– Lassan lépdelsz, te Kuka, már vagy két házban jártam errefelé, már mindenütt ebédelnek, csak a ti házatok üres… Nyilván azért, mert nincs gyereketek, mert lassan jártok, s nincs otthon senki, amikor eljön az ebéd ideje.

Athosz egészen közel lépett hozzá, álldogált egy darabig, töprengett. Az öreg így folytatta:

– Mennyi ideig fogsz a Városig menni, ha azt sem tudjuk kivárni, amíg ebédelni jössz? Most már mindent tudok rólad, tudom, hogy a Városba készültök, és úgy döntöttem, veletek megyek, már régóta a Városba kellene mennem, csak nem tudom oda az utat, de el kell mennem a Városba, hogy teljesítsem családi kötelességemet, hogy mindenkiről mindent elmondjak azoknak, akikre tartozik…

Athosz az öreg hóna alá nyúlt, s határozott mozdulattal kicibálta az asztal mögül. Az öreg megnémult a csodálkozástól. Athosz előrenyújtott kézzel kicipelte a házból, az útra állította, majd egy fűcsomóval megtörölte a kezét. Az öreg összeszedte magát.

– Csak nehogy elfeledjetek elemózsiát hozni nekem az útra! – szólt Athosz után. – Mert én a kötelességem teljesíteni megyek, ti viszont szórakozásból, a „tilos” ellenére…

Athosz visszatért a házba, leült az asztalhoz, s ökölbe szorított kezére ejtette a fejét. Mindegy, holnapután mégis elindulok – gondolta. – Csak el ne feledjem: holnapután. Holnapután, gondolta. Holnapután, holnapután.

{1} Hérosztratosz: epheszoszi görög, aki, hogy nevét megörökítse, i. e. 356-ban felgyújtotta az epheszoszi Artemisz-templomot.