A fordítás alapját képező kiadás:

Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Volnü gaszjat vetyer

Izdatyelsztvo ASZT, 2009

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Földeák Iván

Szerkesztette és az utószót fordította:

Weisz Györgyi

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978-615-5158-64-3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1985 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

© Hungarian translation 1989, Földeák Iván

© Hungarian edition 2011, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Megérteni annyit tesz: leegyszerűsíteni.

BEVEZETÉS

MAKSZIM KAMMERER a nevem. Nyolcvankilenc éves vagyok.

Valamikor hajdanán olvastam egy régi kisregényt, az kezdődött így. Emlékszem, akkor arra gondoltam, ha valaha is emlékiratokat kell írnom, én is így kezdem majd el. Mellesleg az itt figyelmükbe ajánlott szöveget szigorúan véve aligha tekinthetjük emlékiratnak, s azzal a levéllel kellett volna kezdenem, amelyet körülbelül egy évvel ezelőtt kaptam kézhez:

Kammerer,

Ön nyilván elolvasta a hírhedt Az évszázad öt életrajzát. Kérem, segítsen annak megállapításában, kit rejt a P. Szoroka és E. Brown írói álnév. Feltételezem, ez magának könnyebb lesz, mint nekem.

M. Glumova

Novgorod, 2225. június 13.

Nem válaszoltam erre a levélre, mert nem sikerült kiderítenem Az évszázad öt életrajza szerzőinek igazi nevét. Csupán annyit tudtam megállapítani, mint ahogy várható volt, hogy P. Szoroka és E. Brown a Világűrtörténeti Kutató Intézet (VTI) Ljuden csoportjának a munkatársai.

Különösebb nehézség nélkül el tudtam képzelni, miféle érzéseket élhetett át Maja Tojvovna Glumova, miközben fia életrajzát olvasta P. Szoroka és E. Brown előadásában. S rádöbbentem, hogy nekem is meg kell szólalnom.

Megírtam hát ezt az emlékiratot.

Az előítélet nélküli s főként ifjú olvasó szempontjából nézve olyan eseményekről lesz szó benne, melyek az emberiség kozmikus öntudatában egy egész korszakot zártak le, és – ahogy kezdetben véltük – merőben új, korábban csak elméletileg feltételezett távlatokat nyitottak. Szemtanúja, részese és bizonyos mértékben kezdeményezője voltam ezeknek az eseményeknek, s ezért semmi meglepő nincs abban, hogy a Ljuden csoport az utóbbi években szüntelenül megkeres, hivatalosan és személyesen kérésekkel bombáz, hogy nyilatkozzam, és állampolgári kötelességemre hivatkozik. A Ljuden csoport céljait és feladatait kezdetben megértéssel és együttérzéssel nyugtáztam, ám sohasem titkoltam kételyeimet sikereik esélyeit illetően. Azonkívül tökéletesen világos volt számomra, hogy azok az anyagok és információk, amelyek személy szerint az én rendelkezésemre állnak, a Ljuden csoportnak semmiféle hasznot nem hozhatnak, ezért is próbáltam mind a mai napig mindenképp elhárítani azt, hogy részt vegyek a munkájukban.

Most viszont, elsősorban személyes okok folytán, elodázhatatlanul szükségét éreztem annak, hogy mégis egybegyűjtsem és az érdeklődők figyelmébe ajánljam mindazt, ami előttem ismeretes a Nagy Felismerés első napjairól, azokról az eseményekről, melyek lényegében kiváltották azokat a viharos vitákat, félelmeket, izgalmakat, nézeteltéréseket, felháborodást és főként elképedést, amiket Nagy Felismerésnek szoktunk nevezni.

Újraolvastam ezt az utolsó bekezdést, és nyomban ki is kell hogy igazítsam önmagamat. Először is, magától értetődően korántsem mindent ajánlok a figyelmükbe, ami rendelkezésemre áll. Egyes anyagok túlságosan szakmai jellegűek ahhoz, hogy itt közöljem őket. Néhány személyt kizárólag etikai okokból nem kívánok megnevezni. Tartózkodom attól is, hogy tevékenységem egyes sajátos módszereit megemlítsem abból az időből, amikor a Kontroll Bizottság (Konbiz–2) Rendkívüli Esetek osztályának vezetőjeként dolgoztam.

Másodsorban, a 2199-es esztendőben történtek szigorúan véve nem a Nagy Felismerés első napjai voltak, hanem éppen hogy az utolsók. És ezért vált az (a Nagy Felismerés) napjainkra csupán tisztán történelmi kutatások tárgyává. Ha jól értem, éppen ezt nem értik, pontosabban nem kívánják elfogadni a Ljuden csoport munkatársai, annak ellenére, hogy minden erőmmel igyekszem meggyőzni őket. Különben lehetséges, hogy nem voltam elég állhatatos. Hiába, szállnak az évek.

Tojvo Glumov személye természetesen különös, merném állítani, hogy különleges érdeklődést váltott ki a Ljuden csoport munkatársai körében. Megértem őket, s éppen ezért tettem ezt a személyt emlékirataim központi alakjává.

Természetesen nem csak ezért és nem is elsősorban ezért. Bármilyen indokkal próbálom felidézni azokat a napokat, bármire emlékszem is azokból a napokból, nyomban Tojvo Glumov jelenik meg szemem előtt, látom szikár, mindig komoly, fiatal arcát, hosszú, fehér, örökösen lesütött szempilláit és szürke, áttetsző szemét, hallom szándékosan visszafogott, lassú beszédét, ismét érzékelem a belőle áradó hangtalan, tehetetlen, néma kiáltásra emlékeztető, kérlelhetetlen ösztönzést: „Nos, miért habozol? Miért tétlenkedsz? Add ki az utasítást!” S fordítva, elég csak magam elé idéznem őt valamilyen alkalomból, nyomban, mintha durva hátba veréssel ébresztettek volna fel, térítettek volna magamhoz, felébrednek „az emlékek haragos ebei”, azoknak a napoknak összes borzalma, teljes kétségbeesése, tehetetlensége – borzalom, kétségbeesés, tehetetlenség, amit akkor egyedül én éreztem csak, mivel nem volt kivel megosztanom.

A figyelmükbe ajánlott emlékirat alapját dokumentumok képezik. Ezek rendszerint felügyelőim szokásos beszámoló jelentései, valamint néhány hivatalos levél, utóbbiakat elsősorban azért idézem, hogy éreztessem a kor hangulatát. Különben is, a szőrszálhasogató és szakértő kutató nagyobb nehézség nélkül észre fogja venni, hogy egy sor, az üggyel összefüggő dokumentum nem szerepel emlékirataimban, ugyanakkor néhány felvett dokumentumtól látszólag nyugodtan eltekinthettem volna. Előre válaszolván az effajta szemrehányásokra, megjegyzem, hogy az anyagokat bizonyos elvek alapján gyűjtöttem egybe; ezek lényegét nem kívánom megmagyarázni, és ennek nem is érzem különösebb szükségét.

Továbbá, a szöveg jelentős részét rekonstruált fejezetek teszik ki. Ezeket a fejezeteket én írtam, és valójában olyan jeleneteket és eseményeket örökítenek meg, melyeknek nem voltam szemtanúja. Az események rekonstruálása szóbeli információk, hangfelvételek, a jelenetekben és eseményekben részt vett személyek: Aszja, Tojvo Glumov felesége, kollégái, ismerősei stb. visszaemlékezései alapján történt. Elismerem, hogy e fejezeteknek a Ljuden csoport munkatársai szempontjából nem túl nagy a jelentőségük, de mit tegyek, számomra annál fontosabbak.

Végül, vettem magamnak a bátorságot, hogy egy kissé felhígítsam az emlékiratok informatív szövegét saját élményeimmel, melyek nem annyira az akkori eseményekről szolgálnak információval, mint inkább az akkortájt ötvennyolc éves Makszim Kammererről, akinek a viselkedése a megörökített eseményekben számomra még most, harmincegy év múltán is érdekes...

Miután végleg rászántam magam, hogy papírra vetem emlékirataimat, felmerült előttem a kérdés: mivel is kezdjem? Mikortól és mitől eredeztethető a Nagy Felismerés?

Az igazat megvallva, ez az egész vagy két évszázada kezdődött, amikor a Mars mélyén egy borostyánból épített alagútvárosra bukkantak: akkor mondták ki először ezt a szót: „Vándorok”.

Ez igaz. Ám túlságosan általános. Ugyanilyen joggal mondhatnánk azt is, hogy a Nagy Felismerés az Ősrobbanás pillanatában kezdődött.

Akkor talán ötven esztendeje? A „kakukkfiókák” ügyével? A Vándorok problémája akkor kapott először tragikus felhangot, amikor megszületett és szájról szájra terjedt az epés figyelmeztető terminus, „Sikorski-szindróma”? Leküzdhetetlen félelemkomplexus a Vándorok lehetséges inváziójával szemben? Ez is igaz. S jóval közelebb áll az igazsághoz... Ám akkoriban még nem voltam a Rendkívüli Esetek (RE) osztályának vezetője, igaz, akkoriban még az R-osztály sem létezett. Különben sem a Vándorok problémájának a történetét írom.

Számomra 2193 májusában kezdődött ez az egész, amikor a Konbiz–2 valamennyi R-osztályának főnökeivel együtt hírt kaptam arról, mi történt a Tisszán. (Nem a Tisza folyón, amely békésen folydogál Magyarországon a Kárpátaljától, hanem az ÉN 63061 csillag Tissza bolygóján, melyet nem sokkal ezelőtt fedeztek fel a fiúk az SZKCS-ből, a Szabad Kutatások Csoportjából.) A hír azt tartalmazta, hogy váratlanul és megmagyarázhatatlanul megzavarodott a kutatócsoport mindhárom tagja, akik egy fennsíkon (nevét elfelejtettem) értek földet két héttel korábban. Mindhárman egyszerre úgy érezték, hogy megszakadt a kapcsolatuk a központi bázissal, s általában, mindenféle kapcsolatuk megszakadt, kivéve az orbitális pályán repülő anyaűrhajót, arról viszont az automata folyamatosan és állandóan azt a hírt ismételte, hogy a Föld valamilyen világűrbeli kataklizma következtében elpusztult, és a Peremvidék teljes lakossága megmagyarázhatatlan járványok következtében kihalt.

Már nem emlékszem az összes részletre. A csoport két tagja, ha jól tudom, öngyilkosságot kísérelt meg, majd végül a pusztaságba távoztak – kétségbeesésükben vagy azért, mert további létüket reménytelennek és teljesen értelmetlennek tartották. A csoport parancsnoka viszont kemény jellemnek bizonyult. Összeszorította fogait, és kényszerítette magát arra, hogy az életet válassza – mi van, ha nem pusztult el az emberiség, s csupán ő szenvedett balesetet, és örökre el lett vágva szülőföldjétől, bolygójától. A későbbiekben elmesélte, hogy ennek az őrült helyzetnek a tizennegyedik napján megjelent nála egy fehér ruhás alak, és közölte vele, hogy ő, mármint a parancsnok, becsülettel kiállta a megpróbáltatások első menetét, és tagjelölt a Vándorok Társaságában. A tizenötödik napon az anyaűrhajóról megérkezett a mentőűrkomp, és a hangulat feloldódott. A pusztaságba távozottakat szerencsésen megtalálták, mindnyájan visszanyerték józan eszüket, senkit nem ért baj. Tanúvallomásaik még részleteikben is megegyeztek. Például, tökéletesen egyformán idézték fel az automata hanglejtését, mely a végzetes bejelentést közölte velük. Személy szerint a történteket hatásos, szokatlanul hiteles színházi előadásnak fogták fel, melynek váratlanul és akaratuk ellenére lettek részesei. Az alapos tudatátvilágító vizsgálat megerősítette ezt az érzésüket, s még azt is kimutatta, hogy tudatuk legmélyén egyikőjük sem kételkedett abban, hogy ez az egész csupán színjáték volt.

Amennyire előttem ismeretes, más szektorokban dolgozó kollégáim ezt az információt mindennapi R-esetnek, megmagyarázhatatlan Rendkívüli Eseménynek tekintették, amilyenből a Peremvidéken számtalan előfordul. Mindenki él és egészséges. Az R-eset körzetében nincs szükség további tevékenységre, erre kezdettől fogva sem volt semmi szükség. Nem akadt jelentkező, aki meg akarta volna fejteni a rejtélyt. Az R-eset körzetéből evakuálták az ott levőket. Az R-esetet tudomásul vették. Anyaga archívumba került.

Én viszont a megboldogult Sikorski tanítványa voltam! Amíg élt, gyakran vitatkoztam vele gondolatban és nyíltan is, amikor az emberiséget kívülről fenyegető veszélyről esett szó. Egy megállapítását azonban nehéz volt vitatnom, különben sem kívántam: „Mi a Konbiz–2 munkatársai vagyunk. Lehetünk műveletlen, misztikus és babonás, ostoba fajankók. Egy dolog azonban tilos számunkra: az, hogy lebecsüljük a veszélyt. Ha a házunkban hirtelen kénszagot érzünk, egyszerűen kötelességünk feltételezni, hogy valahol megjelent a szarvas-patás ördög, s meg kell tennünk a megfelelő intézkedéseket, a szenteltvíz nagyüzemi gyártásáig bezárólag.” S alighogy meghallottam, hogy valaki fehérbe öltözve a Vándorok nevében jelentkezett, nyomban kénszagot éreztem, és összerezzentem, mint egy öreg csatamén, ha meghallja harci kürtöt.

Beszereztem a szükséges információkat a megfelelő csatornákon. Különösebb meglepetés nélkül állapítottam meg, hogy Konbiz–2-nk utasítási, intézkedési és tervezési kézikönyvében a „Vándorok” szó egyáltalán nem szerepel. Fogadtak a legmagasabb hivatali szinteken, és már különösebb csodálkozás nélkül győződtem meg róla, hogy legilletékesebb vezetőink szemében a Vándoroknak az emberiség rendszerében folytatott  progresszori tevékenysége lekerült a napirendről, idejét múlta, akár egy gyermekbetegség. Lev Abalkin és Rudolf Sikorski tragédiája megmagyarázhatatlan módon mintha örökre megszabadította volna a Vándorokat a gyanútól.

Az egyetlen ember, akiben nyugtalanságom az együttérzés szikráját keltette, Athosz Szidorov volt, az én szektorom elnöke s közvetlen felettesem. Hivatali hatalmával támogatta és aláírásával erősítette meg az általam javasolt kutatási témát, „Az öreg hölgy látogatásá”-t. Megengedte, hogy külön csoportot szervezzek a téma kidolgozására. Lényegében ebben a kérdésben kitöltetlen csekket adott nekem.

Azzal kezdtem, hogy kikértem a xenoszociológia legilletékesebb szakembereinek szakértői véleményét. Célul tűztem ki magam elé, hogy felvázoljam a Vándoroknak a földi emberiség rendszerében folytatott progresszori tevékenységének modelljét (a legvalószínűbbet). Hogy ne vesszek el a részletekben: az összegyűjtött anyagokat elküldtem a híres tudománytörténésznek és lelkes kutatónak, Isaac Brombergnek. Most már nem is emlékszem, miért is tettem ezt, hiszen akkoriban Bromberg már évek óta nem foglalkozott xenológiával. Nyilván arról volt szó, hogy a szakemberek többsége, akiket ezekkel a kérdésekkel felkerestem, egyszerűen nem akart velem komolyan szóba állni (Sikorski-szindróma!). Brombergnek viszont, mint ismeretes, mindig „volt néhány jó szava”, akármi volt is a téma.

Így vagy úgy, de Bromberg doktor elküldte nekem a válaszát, amit manapság a szakértők Bromberg-memorandum néven ismernek.

Ezzel kezdődött az egész.

Ezzel kezdem én magam is.

(Vége a Bevezetésnek)

1. DOKUMENTUM

Konbiz–2-nek

Észak-Urál szektor

Makszim Kammerer részére

személyesen, szolgálati küldemény

Dátum: 2194. január 3.

Szerző: I. Bromberg, a Konbiz–1 főelőadója, a történelemtudományok doktora, a Hérodotosz-díj kitüntetettje (2163-ban, ’69-ben és ’72-ben), professzor, a Kis Jan Komensky-díj jutalmazottja (2157-ben), a xenopszichológia, a szociotopológia doktora, a Szociológiai Akadémia rendes tagja (Európa), a Nagy Tagore Laboratórium (Tudományos Akadémia) levelező tagja, a Parsifal absztrakt téziseinek mestere

Téma: „Az öreg hölgy látogatása”

Tartalom: a Vándoroknak a földi emberiség rendszerében folytatott progresszori tevékenységének modellje

Kedves Kammerer!

Kérem Önt, ne tekintse holmi öreguras gúnyolódásnak azt a kincstári „fejlécet”, amellyel küldeményemet elláttam. Ily módon csupán azt akartam hangsúlyozni, hogy küldeményem, jóllehet nagyon is személyes jellegű, egyúttal hivatalos is. Az Ön beszámoló jelentéseinek fejléce még megmaradt emlékezetemben azokból az időkből, amikor a mi boldogtalan Sikorskink (meglehetősen gyatra) érvek gyanánt elém hajigálta azokat.

Viszonyom az Önök szervezetéhez egy csöppet sem változott, ezt sohasem titkoltam, s ezt Ön kétségkívül pontosan tudja. Mégis, azokat az anyagokat, amelyeket Ön volt oly szíves és eljuttatott hozzám, nagy érdeklődéssel tanulmányoztam. Köszönet Önnek érte. Szeretném biztosítani, hogy ebben (és csakis ebben) az irányban végzett munkájában lelkes hívére és munkatársára talált bennem.

Nem tudom, véletlen-e ez az egybeesés, de az Ön „modelltervét” éppen akkor kaptam kézhez, amikor jómagam is hozzá akartam látni, hogy összegezzem többéves töprengéseimet a Vándorok természetéről és elkerülhetetlen összeütközésükről a földi civilizációval. Különben mélységes meggyőződésem, hogy véletlen nem létezik. Ez a kérdés nyilván megérett a megvitatásra.

Sem időm, sem kedvem nincs, hogy elidőzzek az Ön dokumentumának bírálatán. Csupán azt nem hagyhatom megjegyzés nélkül, hogy a „Polip” és a „Konkvisztádor” modell nevetséges primitívsége röhögésrohamot váltott ki belőlem, míg az „Új levegő” modell, jóllehet meglehetősen triviális konstrukciónak látszik, híjával van valamennyi komolyan vehető érvrendszernek. Nyolc modell! Tizennyolc modellszakértő, közöttük olyan fényesen ragyogó nevek, mint Karibanov, Jaszuda, Mikics! Az ördög vinné, elvárhatnánk valami komolyabbat is tőlük! Akárhogy vélekedik is, Kammerer, magától értetődően az a feltételezés születik meg bennem, hogy képtelen volt megértetni ezekkel a nagymesterekkel, „mennyire nyugtalanítja, hogy teljesen felkészületlenül állunk szemben ezzel a kérdéssel”. Ők a maguk részéről könnyű kézzel letudták a dolgot.

Most pedig figyelemfelkeltésül az Ön lábai elé teszem megírandó könyvem rövid ismertetését, melynek az alábbi címet szándékozom adni: „A Monokozmosz: a csúcs vagy csupán az első lépés? Észrevételek az evolúció evolúciójáról.” Megint csak sem időm, sem kedvem, hogy megállapításaimat valamennyire is részletes érvekkel támasszam alá. Ám arról biztosíthatom Önt, hogy bármelyik megállapításomat már ma is a legkimerítőbb módon érvekkel tudom alátámasztani, úgyhogy, ha Önnek kérdései támadnak, örömmel válaszolok rájuk. (Mellesleg nem tudom megállni, hogy meg ne jegyezzem, felkérése, hogy legyek a konzultánsa, volt az Önök szervezetének első és eleddig egyetlen társadalmilag hasznos tette létezésének egész ideje alatt.)

Tehát: a Monokozmosz.

Bárminemű értelem – lett légyen technológiai vagy rousseau-i, vagy akár geronikus, a fejlődési folyamat első szintjén a maximális széthúzás állapotától (vadság, kölcsönös düh, érzelmi szegényesség, bizalmatlanság) az egyéniség maximálisan lehetséges megőrzése mellett eljut az egyesülés állapotába (barátság, magas fokúan kulturált viselkedésnormák, altruizmus, a szerzett javak lebecsülése). Ezt a folyamatot biológiai, bioszociális és sajátosan szociális törvényszerűségek szabályozzák. Ezeket tüzetesen ismerjük, és számunkra csupán annyiban érdekesek, hogy elvezetnek bennünket a kérdéshez: hogyan tovább? A függőleges fejlődés romantikus trilláit félretolva arra a következtetésre jutunk, hogy az értelemnek csupán két valós, egymástól elvben eltérő fejlődési lehetősége van. Vagy a megtorpanás, önelégültség, önmaga rövidre zárása, a fizikailag létező világ iránti érdeklődés elvesztése, vagy továbblépés a második fejlődési szakaszba, a tervezett és irányított fejlődés útja, a Monokozmoszhoz vezető út.

Az Értelmek szintézise elkerülhetetlen. A világ felfogásának megszámlálhatatlanul sok lehetőségével ajándékoz meg, ez pedig a befogadásra alkalmas információ hihetetlenül nagy mennyiségi és ami a fő, minőségi növekedéséhez vezet, ez pedig a szenvedések minimálisra csökkenését és az öröm maximális növekedését vonja maga után. A „házunk” fogalom tartalma az egész Világmindenség méreteire nő. (Nyilván éppen ezért lett mindennapossá ez a felelőtlen és felületes fogalom: Vándorok.) Új anyagcsere-folyamat alakul ki, s következményeként az élet és az egészség gyakorlatilag örök lesz. Az egyén életkora a kozmikus objektumok életkorával lesz egyenlő – közben megszűnik a pszichikai kifáradás felhalmozódása. A Monokozmosz individuuma nem igényel alkotókat. Ő maga alkotja s egy időben fogyasztja is a kultúrát. Egy csepp vízből nemcsak képes megteremteni az óceán képét, de az azt benépesítő teljes élővilágot, beleértve az értelmes lényeket is. S teszi mindezt szakadatlan és olthatatlan szenzorikus éhség közepette.

Minden új egyén mint a színkretikus művészet alkotása jelentkezik: a Monokozmosz fiziológusai és genetikusai, mérnökei és pszichológusai, esztétái, pedagógusai és filozófusai hozzák létre. Ez a folyamat kétségkívül több tucat földi évet vesz igénybe, s természetesen a Vándorok legvonzóbb és legtiszteletreméltóbb foglalatossága. Az emberiség napjainkban nem ismer ilyen alkotóművészetet, hacsak nem tekintjük annak a történelemben oly ritkán előforduló Nagy Szerelem eseteit.

Teremts, és ne rombolj! – íme, ez a Monokozmosz jelszava.

A Monokozmosz nem tarthatja saját fejlődési útját és modus vivendijét az egyetlen helyes útnak. A hozzá való csatlakozáshoz éretlen elkülönült Értelmek képe fájdalmat és kétségbeesést vált ki benne. Kénytelen megvárni, míg az Értelem az első fejlődési szakaszban eléri az egész bolygó szociumának szintjét. Mert csak ezután kezdheti el a beavatkozást a biostruktúrába a célból, hogy az Értelem hordozóját felkészítse az átlépésre a Vándorok monokozmikus szervezetébe. Különben a Vándorok beavatkozása az elkülönült civilizációk életébe semmi értelmes eredménnyel nem szolgálhat.

Sokatmondó helyzet: a földi Progresszorok végső soron arra törekednek, hogy meggyorsítsák a nyomorban tengődő civilizációk történelmi fejlődését tökéletesebb társadalmi struktúrák felé. Ily módon ők újabb tartalékokat képeznek a Monokozmosz eljövendő munkájához.

Jelenleg három, önmagát kedvezőnek értékelő civilizációt ismerünk.

Leónidaszi. Szerfölött régi civilizáció (legalább háromszázezer éves, bármit állít is róla a megboldogult Pak Hin). Ez a „lassú” civilizáció tipikus esete, megálltak a természettel alkotott egységnél.

Tagoreánusi. A hipertrofizált előrelátás civilizációja. Összenergiájuk háromnégyed részét a felfedezésekből, találmányokból, a technológiai haladásból stb. adódó káros következmények tanulmányozására fordítják. Ezt a civilizációt csupán azért tartjuk furcsának, mert képtelenek vagyunk megérteni, milyen érdekes lehet, micsoda óriási intellektuális és érzelmi gyönyörrel szolgálhat a fejlődés káros következményeinek megelőzése. A fejlődést fékezni legalább olyan izgalmas, mint előidézni – csupán a kiindulási ponttól és a neveléstől függ az egész. Ennek eredményeképp a közlekedés náluk csak tömegközlekedés, légi közlekedés egyáltalán nem létezik, viszont nagyszerűen kifejlődött a vezetékes távközlés.

A harmadik civilizáció a miénk, és mi most már értjük, miért kell a Vándoroknak elsősorban és főként a mi életünkbe beleavatkozniuk. Mi előrehaladunk. Előrehaladunk, s következésképp tévedhetünk a fejlődés irányának kiválasztásában.

Manapság már senki nem emlékezik az „egykalaposokra”, akik fanatikus lelkesedéssel próbálták erőszakkal egyesíteni a tagoreánus és leónidaszi fejlődést. Mára már mindenki rájött, hogy ilyen, önmagukban tökéletes civilizációkat „egy kalap alá venni” ugyanolyan értelmetlen és haszontalan foglalatosság, mint ha egy fa, tegyük fel, egy tölgyfa növekedését úgy próbálnánk meggyorsítani, hogy felfelé cibáljuk ágait. A Vándorok nem „egykalaposok”, nincs, és nem is lehet feladatuk a fejlődés erőltetése. Az ő céljuk a kutatás, a kiválasztás, a felkészítés a csatlakozáshoz s végül az erre megérett egyének csatlakoztatása a Monokozmoszhoz. Fogalmam sincs, miféle elvek alapján végzik a Vándorok ezt a kiválasztást, s ez nagy kár, mert akarjuk vagy sem, ha kertelés, áltudományos halandzsa nélkül, nyíltan beszélünk, akkor esetünkben lényegében az alábbiakról van szó.

Először: az emberiség második fejlődési szakaszába lép, melynek során a homo sapiens gyakorlatilag Vándorrá változik.

Másodszor: a legvalószínűbb, hogy korántsem minden homo sapiens alkalmas erre a változásra.

Összefoglalva:

– az emberiség két egyenlőtlen részre oszlik;

– az emberiség két egyenlőtlen részre válik szét, számunkra ismeretlen paraméterek szerint;

– az emberiség két egyenlőtlen részre válik szét, számunkra ismeretlen paraméterek szerint, de úgy, hogy a kisebbik rész erőltetett tempóban, szakadatlanul megelőzi a másikat;

– az emberiség két egyenlőtlen részre válik szét, számunkra ismeretlen paraméterek alapján, egyik része erőltetett tempóban és szakadatlanul megelőzi a másikat, s a folyamat az emberiségtől határozottan idegen szupercivilizáció akaratából és ténykedése nyomán jön létre.

Kedves Kammerer! Szociopszichológiai gyakorlatként ajánlom Önnek, hogy elemezze ezt a korántsem megszokott helyzetet.

Most, hogy a Monokozmosz progresszori stratégiájának alapjai az Ön számára többé-kevésbé már világosak, nyilván nálam jobban meg tudja határozni annak az ellenstratégiának és taktikának az alapvető irányait, amellyel a Vándorok tevékenységének egyes momentumait ki tudjuk szűrni. Érthető, hogy az arra megérett egyének felkutatása, kiválasztása és előkészítése a csatlakozáshoz feltétlenül olyan jelenségekkel és eseményekkel jár majd együtt, amelyeket egy figyelmes szemlélő észrevehet. Várhatjuk például, hogy tömeges fóbiák jelentkeznek, új messianisztikus tanítások terjednek el, rendkívüli képességekkel rendelkező emberek jelennek meg, emberek tűnnek el megmagyarázhatatlan módon, és váratlanul, mintegy varázsszóra, új képességekre tehetnek szert némely emberek stb. Nyomatékosan javaslom Önnek, hogy ne veszítse szem elől a tagoreánusokat és a Földre akkreditált Nagyfejűeket{1} – érzékenységük az idegen, ismeretlen jelenségek iránt jóval fölülmúlja a miénket. (Ebből a szempontból figyelemmel kell kísérni a földi állatok viselkedését, különösképp azokét, melyek nyájba tömörültek, és rendelkeznek az intellektus csírájával.)

Magától értetődik, hogy figyelmét nemcsak a Földre, hanem az egész Naprendszerre, a Peremvidékre s elsősorban a Peremvidék nemrég feltárt részéré is ki kell terjesztenie.

Sok sikert kíván az Ön I. Brombergje

(Az 1. dokumentum vége)

2. DOKUMENTUM

Az Észak-Urál szektor elnökének

Dátum: 2194. június 13.

Szerző: M. Kammerer, az R-osztály főnöke

Téma: 009 „Az öreg hölgy látogatása”

Tartalom: I. Bromberg halála

Elnök!

Isaac Bromberg professzor váratlanul elhalálozott a Bezsini rét szanatóriumban ez év június 11-én.

Személyes archívumában nem találtunk semmiféle feljegyzést sem a Monokozmosz-modell, sem a Vándorok kapcsán. A kutatást folytatjuk.

Mellékeljük az orvosi jelentést a halál okáról.

M. Kammerer

(A 2. dokumentum vége)

PONTOSAN EBBEN a sorrendben olvasta el ezeket a dokumentumokat ifjú gyakornokom, Tojvo Glumov a 2195-ös esztendő elején, s magától értetődik, hogy ezek a dokumentumok hatással voltak rá, szerfölött egyértelmű feltételezésekre késztették, annál is inkább, mivel azok később igazolták legpesszimistább várakozásait. A mag termékeny talajra hullott. Nyomban kikereste az orvosi zárójelentést, s miután valóban semmi érdemlegeset nem talált benne, ami oly természetesnek vélt gyanúját megerősítette volna, engedélyt kért, hogy felkereshessen engem.

Jól emlékszem arra a reggelre: szürke és havas volt, odakint igazi hóvihar tombolt. Talán éppen az ellentét következtében, mivel testem itt volt, a téli Urálban, tekintetem értetlenül követte az ablaküvegen lefolyó vízcseppeket, míg gondolataimban a trópusok meleg vizű, óceáni éjszakája jelent meg, ahol meztelen holttest ringatózik a tenger lankás, homokos partjára ki-kicsapó, foszforeszkáló habokban. Épp az előbb kaptam a Központtól az információt a harmadik halálesetről a Matuku-szigeten.

Ebben a pillanatban jelent meg előttem Tojvo Glumov, s én a látomást elhessegetve leültettem, s megkértem, hogy beszéljen.

Minden különösebb bevezetés nélkül megkérdezte tőlem, befejezettnek tekintjük-e a Bromberg doktor halálának körülményeiről folytatott vizsgálatot.

Némileg meglepődve azt feleltem neki, hogy voltaképp semmiféle vizsgálat nem volt, mint ahogy semmiféle különleges körülmény nem merült fel a másfél évszázados öreg halála kapcsán.

Akkor viszont hol vannak Bromberg doktor feljegyzései – a Monokozmoszról?

Megmagyaráztam neki: a legvalószínűbb, hogy ilyen feljegyzések egyáltalán nem is léteztek. Bromberg doktor levele – fel kell tételeznünk, hogy improvizáció volt. Bromberg doktor remek improvizátor volt.

Úgy kell ezt értenie, hogy Bromberg doktor levele és halálának híre, amit Makszim Kammerer közölt az Elnökkel, teljesen véletlenül került egymás mellé?

Néztem őt, határozottan összeszorított, vékony ajkát, konokul leszegett homlokát a rá hulló fehér hajtincsek alatt, s teljesen világos lett számomra, mit akart most tőlem hallani. „Igen, Tojvo, fiacskám – szerette volna hallani. – Nekem is az a véleményem, mint neked. Bromberg sok mindent megsejtett, s a Vándorok eltették őt láb alól, felbecsülhetetlen értékű iratait pedig elrabolták.” Természetesen semmi ilyesmit nem gondoltam, és semmi ilyesmit nem is mondtam Tojvo fiamnak. Miért kerültek ezek a dokumentumok egymás mellé; ezt magam sem tudtam. Legvalószínűbb, hogy tényleg véletlenül, így is magyaráztam neki.

Erre megkérdezte tőlem, kerültek-e gyakorlati kidolgozásra Bromberg ötletei.

Azt feleltem, hogy ezt a kérdést még vizsgálják. A szakemberek által ajánlott mind a nyolc modell szerfölött vitatható. Ami pedig Bromberg ötleteit illeti, a jelenlegi helyzet nem túlságosan kedvező ahhoz, hogy komolyan foglalkozzanak velük.

Ekkor Tojvo összeszedte bátorságát, és egyenest a mellemnek szegezte a kérdést: szándékomban áll-e nekem, az osztályvezető Makszim Kammerernek, kidolgozni Bromberg ötleteit. Nos, ekkor végre lehetőségem nyílt, hogy örömet szerezzek neki. Azt hallotta ugyanis válaszul tőlem, amit akart.

– Igen, fiacskám – mondtam neki. – Éppen ezért vettelek téged magamhoz az osztályra.

Boldogan távozott. Természetesen sem ő, sem én nem sejtettük-akkor, hogy éppen ebben a percben tette meg az első lépést a Nagy Felismerés felé.

Én gyakorló pszichológus vagyok. Ha valakivel dolgom van, álszerénység nélkül állíthatom, minden pillanatban nagyon pontosan érzem lelkiállapotát, gondolatai menetét, s meglehetősen eredményesen előre megjósolom tetteit. Ha viszont megkérdeznének róla, hogyan sikerül ez nekem, mi több, arra kérnének, hogy rajzoljam le, szavakkal magyarázzam meg, miféle kép áll összes tudatomban, szerfölött nehéz helyzetbe hoznának. Mint bármelyik gyakorló pszichológus, kénytelen lennék én is a művészet vagy az irodalom világából venni analógiákat. Hivatkoznék Shakespeare vagy Dosztojevszkij, Sztrogov vagy Michelangelo, esetleg Johann Surd hőseire.

Így hát Tojvo Glumov a mexikói Riverára emlékeztetett. Jack London minden szöveggyűjteményben fellelhető novellájára gondolok: XX. század. Vagy talán a XIX., már magam sem emlékszem.

Tojvo Glumov foglalkozását tekintve Progresszor volt. A szakemberek azt mondták nekem, hogy igazi, klasszis Progresszor válhatott volna belőle, profi Progresszor. Ragyogó képességekkel rendelkezett. Tökéletesen tudott uralkodni magán, hihetetlenül hidegvérű volt ritka gyors reakcióképességgel, született színész volt és mestere az alakváltoztatásnak. S lám, alig több mint három év progresszori munka után minden különösebb ok nélkül beadta a nyugdíjkérelmét, és visszatért a Földre. Alighogy túljutott a rekondicionáláson, beásta magát a központi adatbázisba, és különösebb nehézség nélkül kiderítette, hogy bolygónkon a Konbiz–2 az egyetlen olyan szervezet, melynek köze lehet az ő új céljaihoz.

2194 decemberében jelent meg nálam, tele volt hideg elszántsággal, hogy újból és újból válaszoljon a kérdésekre, miért történt, hogy a sokat ígérő, abszolút egészséges, mindenki által támogatott szakember hirtelen otthagyta munkáját, mestereit, társait, tönkretette a gondosan kidolgozott terveket, s eloszlatta a vele kapcsolatos reményeket. Magától értetődik, hogy én semmi ilyesmit nem kérdeztem tőle. Egyáltalán nem érdekelt, miért nem akar többé Progresszor lenni. Engem az érdekelt, miért akart váratlanul ellenprogresszor lenni, ha szabad ezt mondanom.

Válaszát jól megjegyeztem. Ellenszenvet érez a progresszorság eszménye iránt. S ha lehet, nem szeretne belemerülni a részletekbe. Egyszerűen ő, noha Progresszor, megveti a progresszori hivatást. S ott (mutatóujjával a háta mögé bökött) egy nagyon triviális gondolat jutott az eszébe: amíg ő buzogányát lóbálva és kardjával hadonászva az arkanari terek macskaköveit koptatja, itt (mutatóujjával a lába alá bökött) egy, a szivárvány minden színében pompázó, divatos ballonkabátot viselő, ügyeskedő alak, hátán a maszkírozó berendezéssel vidáman sétál Szverdlovszk terein. Amennyire előtte, Tojvo Glumov előtt ismeretes, ez az egyszerű gondolat keveseknek jut az eszébe, ha pedig az eszükbe jutott, akkor is ostobán humoros vagy romantikus köntösben. Őt viszont, Tojvo Glumovot ez a gondolat nem hagyja nyugton: semmilyen istenségnek nem engedhetjük meg, hogy beleavatkozzék ügyeinkbe, istenekre nincs szükség nálunk a Földön, mivel „az isteni jóság – szél, mely nemcsak vitorlákat feszít, de vihart is kavar”. (Később nagy nehezen megtaláltam ezt az idézetet – kiderült, Verblibentől van.)

Különösebb vizsgálódás nélkül is rájöhettem, hogy egy fanatikus áll előttem. És sajnos, mint minden fanatikus, rendkívüli túlzásokra hajlamos ítéleteiben. (Vegyük csak a progresszorságra vonatkozó kijelentéseit, amelyekről majd még szó esik.) Egy katolikus, mégpedig olyan katolikus, aki hitében magán a római pápán, vagyis rajtam is túltesz. De kész volt cselekedni. S minden további felesleges szófecsérlés nélkül felvettem, s nyomban megbíztam „Az öreg hölgy látogatása” témával.

Kitűnő munkaerőnek bizonyult. Energikus és kezdeményező volt, nem ismerte a fáradtságot. S – ez nagyon ritka tulajdonság az ő korában – nem ábrándították ki a kudarcok. Negatív eredmény nem létezett számára. Mi több, a nyomozás során kapott negatív eredmények ugyanúgy örömmel töltötték el, mint a ritkábban adódó pozitívak. Mintha kezdettől fogva arra készült volna, hogy életében semmi lényeges dologra nem derít fényt, s megvolt az a képessége, hogy örüljön az alig-alig gyanús rendkívüli esetek (gyakran meglehetősen unalmas) elemzésének. Figyelemre méltó, hogy régebbi munkatársaim – Grisa Szeroszovin, Sandro Mtbevari, Andrjusa Kikin és mások – mintha jelenlétében összeszedték volna magukat, abbahagyták az elménckedést, sokkal kevesebbet ironizáltak, és többet foglalkoztak az üggyel, nem mintha példát vettek volna róla, erről szó sem lehetett, túlságosan fiatal volt számukra, túlságosan zöldfülű, de valósággal megfertőzte őket komolyságával, azzal, ahogy a munkára összpontosított. Azt hiszem, leginkább az lepte meg őket, milyen elszánt gyűlölet tölti el munkája tárgya iránt, ezt néha sejteni lehetett, s ez egyébként társaiból teljesen hiányzott. Véletlenül egyszer Grisa Szeroszovin jelenlétében megemlítettem a barna bőrű kisfiút, Riverát, s hamarosan észrevettem, hogy mindnyájan elővették és újraolvasták Jack Londonnak ezt a novelláját.

Akárcsak Riverának, Tojvónak sem voltak barátai. Hű és megbízható kollégák vették körül, s ő maga is hűséges és megbízható partner volt bármilyen ügyben, barátokra azonban végül sohasem tett szert. Feltételezem, azért, mert túlontúl nehéz dolog volt a barátjának lenni: soha és semmiért nem volt elégedett önmagával, éppen ezért soha, semmiben nem tett engedményt környezetének. Volt benne egyfajta kíméletlen céltudatosság, amit előtte csak a legnagyobb tudósoknál és sportembereknél tapasztaltam. Ugyan miféle barátságról lehetett esetében szó...

Mellesleg volt egy barátja. Gondolok itt a feleségére, Aszjára, Anasztaszja Pavlovna Sztaszovára. Amikor megismerkedtem vele, apró termetű, bájos asszony volt, eleven, akár a higany, csípős nyelvű, s hajlamos a hirtelen véleménynyilvánításra és a hebehurgya ítélkezésre. Ezért házukban a légkör mindig közel állt a háborúhoz, s kész gyönyörűség volt figyelni (kívülállóként) örökösen fellángoló szópárbajaikat.

Ez annál is meglepőbb volt, mert szokásos környezetében, vagyis munka közben, Tojvo inkább tétovázó és szófukar férfi benyomását keltette. Mintha állandóan valamilyen fontos, gondosan végiggondolt ötlet tartaná rabul. De nem Aszja társaságában. Vele Démoszthenész, Ciceró, Pál apostol volt, kinyilatkoztatott, maximákat alkotott, az ördög vinné, még ironizált is! Nehezen tudnák elképzelni, mennyire eltérő volt ez a két ember: a hallgatag és tétovázó, munkahelyi Tojvo Glumov és az eleven, csevegő, filozofáló, örökösen eltévelygő, ám tévedéseit szenvedélyesen védelmező, otthoni Tojvo Glumov. Otthon még enni is jóízűen evett. Sőt voltak kedvenc ételei. Aszja élelmiszeripari árukóstoló volt, és mindig maga főzött, így szokta meg anyjánál, így volt nagyanyja háztartásában is. Ez a Tojvo Glumovot lelkesítő hagyomány évszázadokra nyúlt vissza a Sztaszov családban, azokra az elképzelhetetlenül távoli időkre, amikor még nem volt molekuláris konyhaművészet, s egy hétköznapi vagdalt hús különböző, roppant bonyolult és nem túlságosan étvágygerjesztő műveletek során készült el.

S Tojvónak még volt édesanyja. Mindennap, akármit csinált, akárhol volt, feltétlenül szakított magának egy percet, hogy felhívja videotelefonon, s legalább néhány szót váltson vele. Ezt ők „ellenőrző hívásnak” nevezték. Jó néhány évvel ezelőtt ismerkedtem meg Maja Tojvovna Glumovával, megismerkedésünk körülményei azonban annyira gyászosak voltak, hogy a későbbiekben többé sohasem találkoztunk. Nem az én bűnöm volt ez. S egyáltalán, senki nem volt ebben bűnös. Egy szó, mint száz, szerfölött rossz véleménnyel volt rólam, s Tojvo ezt tudta. Soha nem beszélgetett velem édesanyjáról. Vele viszont többször is beszélgetett rólam – erről jóval később szereztem csak tudomást.

Ez a kettősség kétségkívül idegesítette és nyomasztotta. Nem hinném, hogy Maja Tojvovna valami rosszat mondott volna neki rólam. Az pedig végképp valószínűtlen, hogy elmesélte volna fiának Lev Abalkin pusztulásának iszonyú történetét. A legvalószínűbb, hogy amikor Tojvo szóba hozta közvetlen felettesét, anyja hidegen kitért a téma elől. Ám ez is bőven elegendő volt.

Hiszen én Tojvónak nem egyszerűen a főnöke voltam. Lényegében egyetlen cinkostársa voltam, az egyetlen ember az átfoghatatlanul nagy Konbiz–2-ben, akivel abszolút komolyan, minden köntörfalazás nélkül beszélhetett arról a problémáról, amely maradéktalanul a hatalmába kerítette. Mi több, óriási tekintélyem volt előtte. Akárhogy is vesszük, főnöke a legendás Mak Szim{2} volt! Tojvo még a világon sem volt, amikor Mak Szim a Szarakson már fénytornyokat robbantott, és harcot vívott a fasisztákkal. Az utolérhetetlen Fehér Vezér! A „Vírus” hadművelet szervezője, akit a Szuperelnök a Big-Bag előnévvel tüntetett ki! Tojvo még iskolás volt, amikor Big-Bag behatolt a Szigetbirodalomba, közvetlenül a fővárosába... az első s mellesleg az utolsó földi ember volt, aki ezt megtette. Természetesen ez a Progresszor hőstette volt, de hiszen már kimondtuk, egy Progresszorral csak egy másik Progresszor tud elbánni! Tojvo pedig lelkesen hirdette ezt az egyszerű eszmét.

És még valami. Tojvónak fogalma sem volt, mit fog tenni, amikor végre felfedezi, hogy a Vándorok beleavatkoznak földi ügyeinkbe, s ez teljes bizonyosságot nyer. Semmiféle történelmi analógia nem segítette itt a földi Progresszorok évszázados tevékenységét. Irukanszkij herceg számára egy leleplezett földi Progresszor démon vagy legalábbis gyakorló varázsló volt. A Szigetbirodalom kémelhárítója szemében ugyanez a Progresszor a szárazföldről odakerült agyafúrt kém volt. S ugyan kicsoda egy leleplezett Progresszor Vándor a Konbiz–2 munkatársa számára?

A leleplezett varázslót máglyára kellett vetni; az se lenne rossz, ha kőbarlangba zárhatnák, s arra kényszerítenék, hogy saját ürülékéből készítsen aranyat. A szárazföldről beszivárgott agyafúrt kémet vagy be kellett szervezni, vagy meg kellett semmisíteni. De mit kell tennünk a leleplezett Vándorokkal?

Tojvo nem tudta, mit válaszoljon erre és az ehhez hasonló kérdésekre. A többség ezeket a kérdéseket nem tartotta korrektnek. „Mit kell tenned, ha motorcsónakod propellerére rácsavarodott egy vízimanó szakálla? Le kell tekerned róla? Vagy kíméletlenül le kell vágnod? Vagy el kell csípned a vízimanót?” Tojvo velem erről nem beszélt. S azt hiszem, azért nem beszélt velem, mert már a legelején arról győzte meg önmagát, hogy Big-Bag, a legendás Fehér Vezér, az agyafúrt Mák Szim már réges-régen mindent végiggondolt, végigelemezte az összes lehetséges változatot, részletesen kidolgozott mindent, és tervét jóváhagyatta a legfelsőbb vezetéssel.

Nem ábrándítottam ki. Egy bizonyos ideig.

Meg kell mondanom: Tojvo Glumov nem volt mentes az előítéletektől. (Ugyan, lehetett-e ez másképp ilyen fanatizmus mellett?!) Például sehogy sem akarta elismerni, hogy összefüggés van saját témája, „Az öreg hölgy látogatása” és a nálunk már régóta kutatás alatt álló téma, a „Rip van Winkle” között. Emberek egészen váratlan és teljességgel megmagyarázhatatlan eltűnése a hetvenes-nyolcvanas években s ugyanilyen váratlan és megmagyarázhatatlan visszatérésük volt a „Bromberg-memorandum” egyetlen momentuma, amelyet Tojvo egyáltalán nem akart elemezni és általában figyelembe venni. „Itt Bromberg valamit elírt” – bizonygatta. – „Vagy helytelenül értelmezzük. Mi szükségük van a Vándoroknak arra, hogy emberek megmagyarázhatatlan módon eltűnjenek?” S ezt annak ellenére mondta, hogy a „Bromberg-memorandum” katekizmusává, munkaprogramjává, egész életre szóló munkaprogramjává lett. Nyilván képtelen volt s nem is akarta elfogadni, hogy a Vándorok természetfeletti hatalommal rendelkeznek. Ha ezt beismeri, munkája teljesen elveszíti értelmét. Való igaz, mi értelme nyomozni, kutatni, majd elfogni olyan lényt, mely bármely pillanatban elpárologhat, majd egy másik helyen újból összeáll?

Annak ellenére, hogy hajlott mindenféle előítéletekre, sohasem próbált harcolni már megállapított tényekkel szemben. Emlékszem, hogy még egészen zöldfülű neofitaként meggyőzött, hogy csatlakozzam a Matuku-szigeten történt tragédia kivizsgálásához.

Ezzel az üggyel magától értetődően az Óceánia szektor foglalkozott, ahol hallani sem akartak semmiféle Vándorokról. Ám az ügy rendkívüli volt, ilyenre régebben nem volt precedens (őszintén remélem, hogy a jövőben többé semmi ilyesmi nem fordul elő). S minket Tojvóval minden ellenkezés nélkül bevontak az ügybe.

A Matuku-szigeten emberemlékezet óta ott emelkedett egy ősrégi, félig összedőlt rádióteleszkóp. Ki építette fel és miért – végül nem sikerült megállapítani.

A szigetet lakatlannak tartották, csak delfinidomárok csapatai látogatták néha s véletlenül odakeveredett párocskák, akik az északi part áttetsző vizű öblöcskéiben gyöngyöt kerestek. Nemsokára ismeretes lett, hogy néhány éve már ott él egy Nagyfejű család. (Manapság már kezdik elfelejteni, kik is ezek a Nagyfejűek. Emlékeztetem rá önöket: a Szaraks bolygóról származó értelmes kinoidok, akik egy időben igen közeli kapcsolatban álltak a földiekkel. Ezek a nagy fejű, beszélő kutyák szívesen kísérgettek bennünket a világűrben, sőt, bolygónkon még valamiféle diplomáciai képviselettel is rendelkeztek. Vagy harminc esztendeje elhagytak bennünket, s többé nem léptek kapcsolatba az emberekkel.)

A sziget déli oldalán volt egy kerek, vulkanikus eredetű öböl. Leírhatatlanul mocskos volt, partjait undorító hab borította. Úgy látszott, hogy ez a mocsok szerves eredetű, mivel hihetetlen tömegben vonzotta magához a madárrajokat. Különben az öböl vize élettelen volt. Még a moszatok is kelletlenül szaporodtak benne.

Ezen a szigeten történtek a gyilkosságok. Emberek gyilkolták egymást, és ez olyannyira iszonyatos volt, hogy néhány hónapig nem akadt ember, akit rávitt volna a lélek, hogy közölje ezeket az eseményeket a tömegkommunikáció csatornáin.

Igencsak gyorsan kiderült, hogy az egészben a bűnös – pontosabban, az egésznek az oka – egy gigászi méretű szilúr kori polip, egy, az őskorból származó rettenetes lábasfejű, amely egy ideje tanyát vert a vulkanikus öböl fenekén. Nyilván egy tájfun vetette oda. A szörnyeteg biomezeje időről időre a felszínre tört, és nyomasztó hatással volt a magasabb szervezettségű élőlények pszichikumára, így többek között az embereknél katasztrofálisan lecsökkentette a cselekvés motivációs szintjét; a polip biomezejébe kerülve az egyén elveszítette szociális érzékét, képes volt megölni az ingét véletlenül vízbe ejtő barátját. S meg is tette.

Így hát Tojvo Glumov a fejébe vette, hogy ez a polip nem más, mint a Monokozmosz Bromberg által megjósolt képviselője, kialakulásának egy bizonyos szakaszában. Be kell ismernünk, hogy kezdetben, amikor még egyáltalán nem álltak rendelkezésünkre tények, fejtegetései eléggé meggyőzőnek tűntek (ha egyáltalán szó lehet meggyőző erőről ott, ahol a logika fantasztikus feltételezésen alapul). S látni kellett volna, hogyan visszakozott az újabb és újabb adatok hatására lépésről lépésre, melyeket a lábasfejűek és a paleontológia szakemberei napról napra elénk tártak...

A kegyelemdöfést végül egy biológia szakos egyetemi hallgató adta meg, aki Tokióban előhalászott egy tizenharmadik századbeli kéziratot, ahol egy ilyen vagy hozzá hasonló szörny leírására talált (idézem a naplót): „A keleti tengerekben látni töméntelen hosszú lábú, bíborszínű katacumoridakót, kerek házából bújik ki, harminc láb hosszú éles fogai és csápjai vannak, szeme mintha rothadt lenne, egészen benőtte a hályog. Amikor a felszínre emelkedik, s laposan szigetként elnyúlik a vízen, bűzt áraszt és valami fehér váladékot, hogy magához csalogassa a halakat és a madarakat. Amikor pedig azok köré gyűlnek, karjaival elkapdossa és válogatás nélkül befalja őket. Holdfényes éjjeleken a vízen ringatózva fekszik, szemét az égboltra szegezi, és a tenger mélyéről ábrándozik, amely kivetette. Ábrándjai oly komorak, hogy megrémisztik az embereket, s ettől tigrishez válnak hasonlatossá.”

Emlékszem, miután ezt elolvasta, Tojvo néhány percig mélyen eltöprengve hallgatott, majd hangosat sóhajtott – úgy láttam, hogy megkönnyebbülten –, és így szólt: „Igen. Ez nem az. S jó, mert borzalmasan undorító.” Elképzelései szerint a Monokozmosz, bár lehet visszataszító lény, de nem ennyire. A Monokozmosz a szilúr kori polip köntösében nem fért bele elképzeléseibe. (S éppen ezért nem fért bele ez a lábasfejű a szakemberek elképzeléseibe sem – mérgező biomezejével, széthúzható páncéljával és életkorával, mely négyszázmillió évnél is több volt.)

Az első komoly ügy tehát, amelybe Tojvo Glumov belefogott, eredménytelenül ért véget. Ilyen fiaskó később jó néhányszor előfordult vele, s ekkor, a 2198-as esztendő derekán megkért, engedélyezzem, hogy foglalkozhasson a tömeges fóbiák anyagával. Engedélyeztem neki.

3. DOKUMENTUM

BESZÁMOLÓ JELENTÉS

No 011/99

Konbiz–2

Észak-Urál

Dátum: 2199. május 20.

Szerző: T. Glumov felügyelő

Téma: 009 „Az öreg hölgy látogatása”

Tartalom: kozmikus fóbia, a „Pingvin-szindróma”

Az elmúlt száz év során keletkezett űrbéli fóbiák eseteit elemezve arra a következtetésre jutottam, hogy a 009-es téma keretein belül számunkra érdekesek lehetnek az úgynevezett „Pingvin-szindróma” anyagai.

Források:

A. Mebius, előadás a kozmopszichológusok XIV. konferenciáján, Riga, 84.

A. Mebius: A „Pingvin-szindróma”. KPP (A kozmikus pszichológia problémái), 42, 84.

A. Mebius: Újból a „Pingvin-szindróma” természetéről.

KPP, 44, 85.

Adatok:

Mebius, Asmodei-Matvej, az orvostudományok doktora, az Európai Orvostudományi Akadémia levelező tagja, a Bolygóközi Kozmikus Pszichopatológiai Intézet osztályvezetője (Bécs). Született 2136. április 26-án Innsbruckban. Végzettsége: a Sorbonne Pszichopatológiai kara; a Kozmikus Orvostudomány 2. Intézete, Moszkva; a Szabad tüdejű búvárúszás felsőfokú tanfolyama, Honolulu. Tudományos érdeklődésének főbb területei: termelésen kívüli kozmikus és akvafóbiák. 2181-től ’91-ig a Világűrflotta Parancsnokságának Orvosi Bizottságában elnök. Napjainkban az úgynevezett „polimorf kozmopszicho-patológiai” iskola elismert megalapítója és feje.

2184. október 7-én a kozmopszichológusok rigai konferenciáján dr. Asmodei Mebius a kozmofóbia egy új változatáról számolt be, amelyet „Pingvin-szindrómának” nevezett el. Ez a fóbia ártatlan deformáció az ember pszichikumában; a beteget álmában makacs rémlátomások kínozzák. Alighogy elalszik, azt képzeli, hogy légüres térben lebeg, teljesen tehetetlen és erőtlen, magányos és mindenki által elfeledett, lélektelen és leküzdhetetlen erők játékszere. Fizikailag kínzó fuldoklás tör rá, úgy érzi, mintha testét kegyetlen, romboló sugarak járnák át, csontjai elvékonyulnak és feloldódnak, agya felforr és párologni kezd, soha nem tapasztalt, hihetetlen kétségbeesés keríti hatalmába, s erre felébred.

Mebius doktor ezt a betegséget nem tartotta veszélyesnek, először is, mert nem kísérte a pszichikum vagy a test bármiféle sérülése, másodsorban pedig, mert sikeresen gyógyítható volt ambuláns pszichoterápiái módszerekkel. A „Pingvin-szindróma” elsősorban azért keltette fel Mebius doktor figyelmét, mert teljesen új jelenségnek bizonyult, amit korábban senki soha nem írt le. Meglepő volt, hogy a betegség nemtől, kortól és hivatástól függetlenül kerítette hatalmába áldozatait, s legalább annyira meglepő volt az is, hogy semmi köze nem volt a szindrómának a beteg génindexéhez.

A jelenség etiológiája iránt érdeklődve Mebius doktor az összegyűjtött anyagot (közel ezerkétszáz esetet) tizennyolc paraméter alapján többtényezős elemzésnek vetette alá, s megelégedéssel fedezte fel, hogy az esetek 78%-ában a szindróma azoknál jelentkezett, akik hosszabb űrutazást tettek a Fantom–17 Pingvin típusú űrhajókon. „Valami ilyesmit vártam – jelentette ki Mebius doktor. – Emlékezetem szerint nem ez az első eset, amikor a tervezők nem kellőképp ellenőrzött technikai megoldást ajánlanak nekünk. Éppen ezért adtam az általam felfedezett szindrómának az űrhajó nevét, hadd legyen ez figyelmeztetés.”

Mebius doktor előadásának alapján a rigai konferencia határozatot hozott, hogy ideiglenesen tiltsák be a Fantom–17 Pingvin típusú űrhajók használatát egészen addig, amíg a fóbiát kiváltó konstrukciós hibáikat meg nem szüntetik.

1.

Megállapítottam, hogy a Fantom–17 Pingvin típusú űrhajót a legalaposabban átvizsgálták, és semmiféle lényegesebb tervezői fogyatékosságot nem fedeztek fel. Így a „Pingvin-szindróma” kialakulásának közvetlen okát továbbra is homály és köd fedte. (Mellesleg, a Világűrflotta Parancsnoksága, hogy a minimumra csökkentse a kockázatot, a személyszállító járatokról levette és automatikus vezérlésűvé alakította át a Pingvineket. A „Pingvin-szindrómás” esetek egyszerre csökkenni kezdtek, s amennyire előttem ismeretes, a legutóbbit 13 évvel ezelőtt regisztrálták.)

Nem voltam azonban elégedett. Engem az a 22% érdekelt, melynek nem volt tisztázva a köze a Fantom–17 Pingvin típusú űrhajóhoz. Ebből a 22%-ból Mebius doktor adatai szerint 7%-nak nyilvánvalóan semmi köze-nem volt a Pingvinekhez, további 15% képtelen volt ennek kapcsán bármi érdemlegeset mondani: vagy nem emlékeztek rá, vagy sohasem érdeklődtek az iránt, milyen típusú űrhajóval repültek ki a világűrbe.

Természetesen a feltételezés, hogy a Pingvineknek közük van a fóbiához, statisztikailag vitathatatlanul komoly nagyságrendű. Ám a 22% sem kevés. Mebius doktor anyagait még húsz további paraméter alapján ismét többtényezős elemzésnek vetettem alá. Beismerem, a paramétereket többnyire véletlenszerűen válogattam ki, mivel semmilyen, még vitatható hipotézisem sem volt tartalékban. Például az alábbi paramétereket jelöltem ki: a startok időpontja hónapos pontossággal, a születések helye régiók szerint; a megbetegedettek osztályozása hobbijaik szerint... stb.

Kiderült, az ügy szerfölött egyszerű, és csupán az emberiség örökös meggyőződése a Világmindenség izotróp voltáról zavarta Mebius doktort abban, hogy felfedezze azt, amit nekem sikerült kiderítenem. Mégpedig a következőt: a „Pingvin-szindróma” azokat az embereket kerítette hatalmába, akik a Szaul, Redut és Kasszandra bolygókra tettek körutazást, más szóval, akik átutaztak a hipertér 41/02 bejáratának szektorán.

A Fantom–17 Pingvin semmiben nem volt bűnös. Egyszerűen ezeknek az űrhajóknak a döntő többsége akkortájt (a 80-as évek elején) a sólyákról egyenest a Föld–Kasszandra–Zefír és a Zefír–Redut–EN 2105 útvonalra került. Ezeken az útvonalakon akkortájt 80%-ban a Pingvinek szolgáltak. Ezzel magyarázható Mebius doktor 78%-a. Ami a maradék 22%-ot illeti, 20 közülük más típusú űrhajón repült ezen az útvonalon, s csupán 2% maradt, aki sehová és soha nem repült, ennek azonban már nem volt elvi jelentősége.

2.

Mebius doktor adatai kétségkívül nem teljesek. Felhasználva az általa összegyűjtött anamnéziseket, akárcsak az Űrflotta Parancsnokságának archívumából vett adatokat, sikerült megállapítanom, hogy a vizsgált időszakban a vizsgált útvonalakon mindkét irányban 4512 ember utazott, akik közül 183 (elsősorban az űrhajók legénysége) többször is megtette oda-vissza a teljes utat. A referenciacsoport tagjainak több mint kétharmada elkerülte Mebius doktor figyelmét. Magától adódik a következtetés, ők vagy valamilyen módon immúnisnak bizonyultak a „Pingvin-szindrómával” szemben, vagy valamilyen oknál fogva nem tartották szükségesnek, hogy orvoshoz forduljanak. Ennek kapcsán rendkívül fontosnak tartottam, hogy megállapítsam:

– a referenciacsoport tágjai között voltak-e olyanok, akik immúnisnak bizonyultak a szindrómával szemben.

– Ha voltak ilyenek, nem lehetne-e megállapítani az immunitás okát vagy legalább azokat a bio-szocio-pszichológiai paramétereket, melyek alapján ezek a személyek különböztek a betegségben szenvedőktől.

Ezekkel a kérdésekkel közvetlenül Mebius doktorhoz fordultam. Azt felelte, hogy ez a probléma soha nem érdekelte, de megérzése szerint aligha valószínű, hogy ilyenfajta bio-szocio-pszichológiai paraméterek léteznek. Kérésemre válaszul beleegyezett, hogy egyik laboratóriumát megbízza a probléma kutatásával, azonban figyelmeztetett, hogy eredményeket a legjobb esetben is csak két-három hónap múlva várhatunk.

Hogy ne veszítsek időt, az Űrflotta Parancsnokságának egészségügyi archívumához fordultam, s megpróbáltam végigelemezni mind a 124 pilóta adatait, akik rendszeresen a vizsgált útvonalakon közlekedtek a vizsgált időben.

Az alapelemzés kimutatta, hogy a pilóták esetében annak valószínűsége, hogy a „Pingvin-szindróma” áldozatául esnek, a legrosszabb esetben is egyharmad, és nem függ a „veszélyes” szektoron át tett utak számától. Ilyen módon szerfölött valószínű, hogy

a) az emberek kétharmada immúnis a „Pingvin-szindrómával” szemben, és

b) hogy az az egyén, aki nem immúnis, nagy valószínűséggel megkapja a szindrómát. Éppen ezért a kérdés, hogyan különböztessük meg az immúnis egyént a nem immúnistól, különleges jelentőségre tesz szert.

3.

Szükségesnek tartom, hogy teljes terjedelmében közöljem Mebius doktor megjegyzését Újból a „Pingvin-szindróma” természetéről. című cikkéhez. Doktor Mebius ezt írja:

„Figyelemre méltó közlést kaptam Krivolikov kollégától (a II. számú Űrorvos-tudományi Intézet krími részlege). Miután közreadtam rigai előadásomat, azt írta nekem, hogy immár jó néhány hónapja álmokat lát, melyek cselekményüket tekintve rendkívül hasonlítanak a »Pingvin-szindrómában« szenvedők rémálmaira – úgy érzi, mintha légüres térben lebegne, távol a bolygóktól és csillagoktól, nem érzi a testét, azonban ugyanúgy látja, mint igen sok valósan létező és fantasztikus űrobjektumot. A »Pingvin-szindrómában« szenvedőktől eltérően azonban közben semmiféle negatív érzelmi hatást nem tapasztal. Ellenkezőleg, néha az egész érdekes és kellemes. Úgy érzi, mintha önálló égitest lenne, mely maga választotta pályán mozog. Maga a mozgás is élvezetet okoz neki., miután egy bizonyos cél felé mozog, mely igen sok érdekességet ígér. A végtelenben villogó csillagalakzatok látványa megmagyarázhatatlan lelkesedéssel tölti el. Eszembe jutott, hogy Krivolikov kolléga személyében a »Pingvin-szindróma« egyfajta inverziójával van dolgom, ami a cikkemben közölt elképzelések megvilágításában komoly elméleti érdeklődést kelthetne. Ki kellett azonban ábrándulnom: kiderült, hogy Krivolikov kolléga soha életében nem repült Fantom–17 Pingvin típusú csillagűrhajón. Ennek ellenére nem hagyok fel a reménnyel, hogy a »Pingvin-szindróma« inverziója mint lélektani jelenség reálisan létezik, s hálás leszek bármely orvosnak, aki lesz oly szíves új adatokat közölni erről.”

Tájékoztatásul:

Krivolikov, Ivan Georgijevics, A Lemboi bázis (EN 2105) ügyeletes pszichiáter orvosa; a vizsgált időpontban többször is repült a Föld–Redut–EN 2105 útvonalon különböző típusú csillagűrhajókon. Az NBI Komputerközpont adatai szerint jelenleg a Lemboi bázison tartózkodik.

Személyes beszélgetés során tisztáztam Mebius doktorral, hogy az utóbbi években még két személynél fedezte fel a „Pingvin-szindróma” pozitív változatát. Az orvosi etikára hivatkozva azonban megtagadta a személyek megnevezését.

Nem kívánom a „Pingvin-szindróma” inverzióját valamennyire is részletesen kommentálni, azonban számomra nyilvánvaló, hogy az inverzió hordozói jóval többen vannak, mint ahányat jelenleg ismerünk közülük.

T. Glumov

(A 3. dokumentum vége)

NEM CSAK AZÉRT idéztem itt a 3. dokumentumot, mert ez volt a Tojvo Glumov által beadott jelentések közül a legígéretesebb. Olvasva és újraolvasva úgy éreztem, hogy talán először találtunk igazi nyomra, jóllehet akkortájt eszembe sem jutott, hogy ezzel indul meg az eseményeknek az a láncolata, amely jelentős szerepet játszik majd abban, hogy közöm lesz a Nagy Felismeréshez.

Március 21-én elolvastam Tojvo Glumov beszámolóját a „Pingvin-szindrómáról”.

Március 25-én a Varázsló megtartotta bemutató előadását a Csudabogarak ntézetében (erről csak néhány nappal később szereztem tudomást).

Március 27-én Tojvo benyújtotta jelentését a fukamifóbiáról.

{1} A Nagyfejűek és Lev Abalkin történentét a Sztrugackij fivérek Bogár a hangyabolyban c. regénye mondja el.

{2} Mak Szim (azaz Makszim Kammerer) szaraksi kalandjait a Lakott sziget c. Sztrugackiuj-regény meséli el.