Borítószöveg

A világsikerű, Somerset Maugham-díjas regény, A Lemprière-lexikon, Lawrence Norfolk első műve. A XVIII. századi Londonban John Lemprière lázasan munkálkodik a klasszikus mitológia ama leendő, ünnepelt lexikonján, amely az ő nevét viseli majd.

Közben rábukkan egy, a tulajdon családja elleni összeesküvésre, amelynek gyökerei 150 évre nyúlnak vissza.

Az írói szellem politikai thrillerről, dickensi látképet idéző tájról és időről mesél ebben az elképesztő történetben, amely magába foglalja a nagy földrajzi felfedezések kései szakaszát, nemzetközi pénzügyi összeesküvéseket, valamint tudósok és különcök poros társaságát, részeg arisztokratákat, szajhákat, bérgyilkosokat és nyolcvanéves kalózokat, mindezt briliánsan festve a szemünk elé, keresztülvezetve bennünket három kontinensen és a klasszikus mitológia világán.

LAWRENCE NORFOLK

A LEMPRIÈRE-

LEXIKON

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lemprière’s Dictionary

Sinclair-Stevenson Limited, London, 1991

Fordította Gy. Horváth László

Lemprière’s Dictionary © Lawrence Norfolk, 1991

© Sinclair-Stevenson Limited, London, 1991

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 1994

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Szabó Levente

Második kiadás

ISBN 978-963-310-446-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

S B-H-nak

Barbarus hic ego sum, qui non intellegor ulli{1}

1600: AZ INDULÁS

Csatt!

A fiatalember kezéből kiesett a könyv. A hajó meg fogja várni. Megdörgölte fáradt szemét a szemüveg alatt, és kinézett a folyóra. Sirály lebegett a víz felett, méregetve a szél erejét. Összehúzta magán a kabátot, és végigpillantott a rakparton. A láda, amin ült, elmozdult a bárdolatlan mólódeszkákon. Most már nem jön a lány. Előtte a postahajó szelíden cibálta horgonykötelét. Egy matróz ketreceket pakolt egymásra a taton, de a kötélzet jóformán elrejtette szem elől. A fiatalember csöndben káromkodott. Szentségelt a matróz is: ennyi súly alatt úgy fetreng majd a hajó, akár egy anyakoca. Délelőtti napsugarak tűztek le rájuk, de az árnyékok már rövidültek. A fiatalember a hátán érezte a meleget. Belül azonban fázott, a gondolatai megkeseredtek. Mások juttattak ide. Ez nem az én művem. A könyv a lábai közül meredt föl rá. Napsugár villant a szemüvegén. Nem az én művem.

A sirály eltűnt, de a Temze más látnivalókat is tartogatott a számára. Révészek lapátoltak föl-alá a partok között, otrombán szidalmazva minden járművet, amely hallótávolságon belülre került. Egy postahajó, éppen olyan, mint amelyik előtte horgonyzott, rosszul számította ki a dagályt, s most száz yarddal lejjebb vesztegelt. Egy dereglye küszködött reménytelenül szél ellen. Amint a nap magasabbra hágott, a felmelegedett víz izzadni és büdösödni kezdett. Finom páraréteg szállt föléje. Blackwall fekete iszapja homályba borult mögötte, és egyre szélesedett, amint vonult vissza a dagály. A mólótól följebb lassan előbukkant a Nottingham, új vitorlavászna repesett a könnyű szélben. A fekete vizet szántva elhaladt előtte, majd a tatja is szöget váltott, s a vitorlacsattogás átadta helyét a mólót csapkodó hullámoknak.

De a magányos alak a mólón nem akarta elereszteni, tekintete váltig siklott az India-járó nyomdokvizén, pedig az vibráló árny volt már csak a ködben, amint a kanyarba befordult. S amikor a túlsó part átmetszette a hajó orrát, már látta is, lassú siklásában, súlyos eltűntében, látta mind a többi hajót, a legelsőt, melyet látnia sohasem adatott, csak olvasnia, hallania róla messziről, követnie, megkésve, a kikötőbe. Itt, ugyanezen a rakparton, ahol most áll, itt kezdődött minden. Gondolatai visszanyúltak az első nap utánra, végig az évek titkos ösvényén, mely ide vezette lépteit, de vezetett visszafelé is, messzire; málló mérföldkövek, kifakult kézjegyek ösvénye. Arca eltorzult, a keserű emlék újra feltolult benne. Álszerénység! Azoknak a neveknek bűvereje úgy rángatott, mint valami bábut… És nemcsak engem, hanem mindnyájunkat. Mindnyájunk életét, az enyémet, az apámét, az ő apjáét, meg az övéét, vissza mind Rochelle-ig. A véres folyamat engem idáig vezetett, és innen követem visszafelé a hosszú sor elejéig. Tehozzád, François, az ősömig, aki irányítónak hitted magadat s áldozatként végezted; tehozzádig és az örökségedig. Keserűsége haragba váltott a holt iránt, s némán gyalázta a síron innenről, miközben a nap szikrákat hányt a fekete vizen, amely a tenger felé nyargalt.

A könyv a lábai között hevert. Lehajolt érte, s amint a tábláját megmarkolta, szétnyíltak a lapok, és kicsúszott közülük a holt ember testamentuma. Napsugarak záporoztak a mólóra. Egy szélroham megemelintette az összehajtott pergament, és apró vitorlaként pofozta a bárdolatlan deszkákon a perem felé. Hadd menjen, gondolta a fiatalember. Az ár majd magával viszi, le a folyón. Hadd menjen.

Mégsem engedhette. Nézte egy darabig, aztán újra lehajolt, fölvette. Merev volt a pergamen, akár a vászon, ropogott, amint szétbontogatta. Le a folyón. Ki a tengerre. Megigazította a szemüvegét. Túl a tengeren a kikötő, melyet oly rég, mégis oly későn hagytak oda, most már hiába várja őket. Rochelle, a hiba, melyet nem tudtak elfelejteni, az állhatatos jel, melyet az őse nem tudott kitörölni. Feje lecsüggedt, a takaros betűk fölmeredtek rá.

Én, François Charles Lemprière, kereskedő, köszöntelek téged, utódom, bármikor olvasod is ezt, és bárki legyél.

Talán a fiam, avagy az unokám vagy, ámbár nem hiszem. Félek, sok nemzedékbe, több esztendőbe telik, mire ezt a dolgot rendezni lehet. De ha olvasod ezt a levelet, akkor a törlesztés közel, s itt róva e sorokat London városában, menedékemben és száműzetésem helyén, örvendek, hogy eljöttél végre.

Azt kérdem magamtól, vajon mennyit tudsz. Gondolom, többet, mint jómagam pillanatnyilag. Holnap a keresésükre indulok, hogy visszaszerezzem, amit Rochelle-ben elvettek tőlem. És holnaptól téged is keresni kezdelek. Amikor Rochelle-ből eljöttem, odahagytam első családomat, hat gyermekemet és anyjukat, Anne-Marie-t, aki a hetedikkel volt viselős. És most oda kell hagynom második családomat is Jersey-n, hogy kiegyenlítsem a számlát, így el kell hagynom téged is, meg sem született utódom. Most, miközben e szavakat írom, csak remélhetem, hogy megtalálod őket.

Üzlettársaimról és a Társaságról itt nem mondok sokat. Ha a levelem olvasod, már tudod, hogyan vettük át az ánglusoktól. Szép esztendők voltak azok, amikor rendíthetetlenül, együtt és vállvetve küzdöttünk. De ennek vége, végét vetette az ostrom, elfelejtődött, akárcsak a rochelle-i holtak. Erről is bizonyára sokat tudsz már, és arról is, hogy Angliába szöktem, megsürgetni ügyünk felkarolását. Tehetetlenül kellett néznem e partokról, ahogy Rochelle ereje fogy, és éhezik, ahogy a föladás vereségbe vált, s a hódítókénti visszatérésre tett fogadalmam nevetségesnek bizonyul. Arra várhattam csupán, hogy családomat, üzlettársamat és ama végzet sújtotta város összes polgárát lemészárolják. Végtére tudattam üzlettársaimmal, hogy ideje menekülniük, és ők el is menekültek. De hogy úgy szökjenek, ahogy tették, arra sohasem gondoltam volna – ezt az adósságot még rendezni kell. Holnap indulok kiegyenlíteni a számlát. Ha olvasnod adatik ezt, minden törlesztve van.

Különös, ismeretlen utat jártál be, hogy e sorokat, neked szóló üzenetemet megtaláld; hullákkal volt tele, akik előtted estek el, megpróbáltatásokkal, kemény munkával. Talán Jersey-ről jöttél, talán éppen abból a házból, amelyet Rozelben építettem. Akárcsak jómagam, odahagytad otthonodat és családodat, s talán gyászolod őket te is, mint én most. Ám végre csatlakoztál hozzám. Hajdani fogadalmamat még megtarthatjuk. Együtt, hódítókként térhetünk vissza Rochelle-be. Így hát még egyszer, meg nem született utódom, örökösöm, köszöntelek.

A fiatalember tekintete elrévedt az utolsó szavak után. Minden törlesztve van, és ő veszített. Tartoznak neki, csakhogy egytől egyik halottak, s ha be akarná hajtani, a pokolban kellene keresnie őket. Összehajtogatta a pergament, és visszacsúsztatta a könyv lapjai közé. Az adósság továbbra is fönnáll, és ő veszített. Most már nem jön a lány.

Aki odébb nézi a rakodópartról, a nyugalom középpontjának látta volna a fiatalembert. A postahajó a sürgölődő matrózokkal, a móló, a tovairamló folyó: mind mintha csak e célból rendezték volna meg. De a bensejében eleven életre kelt az önvád, amint felmerült előtte annak a távoli napnak az emléke, amely után nyomozott, és az ember, aki után kutatott, haragra lobbantotta. A magvat aznap vetették el, hogy a hajók útnak indultak. Mert te biztosan itt voltál, François, értő szemmel méregetted a hajókat a tömegben megbújva, fontolgattad rakterük nagyságát, az előttük álló utat, kockázatot vetettél össze nyereséggel. Nem tudhattad, hányan és hányan fizetnek majd érte, sem azt, hogy mivel. Azt sem tudhattad, mire ragadtatják végül magukat a társaid, akikben annyira bíztál. De akkor is te kezdted, ha tudatlanságban is, te kezdted el ezt az egészet…

A viszály hosszú évei, a kanyargós ösvény, amelyen az eredethez eljutott, kép gyanánt merültek most fel a fiatalember előtt: szürke arcok sora hanyatlott jöttére a sötétbe, holt hús, és a legutolsó mögött egy arc, amely eleven, amelyet éppoly jól ismert, mint a sajátját. Elfehéredtek a bütykei, amint a komor elégedettség feltolult benne, és hangra lelt haragja burkában. Lelepleztelek, François. Nyomon követtelek száznyolcvannyolc esztendő mindegyikén, elveszítve mindent, ami kedves volt számomra, nézve, ám nem tudva, amint kudarcod végigkíséri minden léptemet, nem tudva azt sem, hogy mit keresek, míg itt, ennek az egésznek a gyökerénél, a kezdet kezdeténél, meg nem találtalak.

És ott a mólón ülve visszapörgette a katalógusát mindannak, ami történt, s a harag egyre gyűlt a bensejében, míg végül már gyászolta azt az embert, akit gyalázott, mert a halála azt jelentette, hogy őse már a sír biztonságában van, már nem ölheti meg. Most is becsapták. De ezúttal nem fogják lóvá tenni, ezúttal ragaszkodni fog a jóvátételhez. A tudatlanságodért, François, azoknak ártatlanságáért, akik követtek, azért, hogy nem jön a lány, most már nem, apámért, téged foglallak le fizetségül, és azt az időt, mindennek a kezdetét: ez minden, ami maradt nekem.

Megint a sötét árra vetette szemét, a keményen lapátoló révészekre, akiknek dereglyéit cibálta volna magával a lomha víz. Vakon mozgott az ár, amint belenézett, önmagán forgott-kavargott, amint a láthatatlan tenger vonta be a hálót. Az apály gyorsult, mint mindig, szívta a folyót lefelé, mint mindig, eznap éppúgy, mint minden más napon. Ez évben éppúgy, mint az összes többiben, gondolta, húzza lefelé, végig ama számtalan esztendő hosszú során, s megy ő is vele, vissza, vissza ahhoz az időhöz, amelyet keresett és megtalált és itt van a lelki szemei előtt, hogy láthassa, mi volt itt látnivaló aznap, amikor az ösvény, az út megkezdődött.

Egy nap, ragyogó és csípős, mint ez a mai, a század pirkadtán, az ígéret levegője, és a hajók, a négy hajó, lassan ringatózva horgonykötelén, az árbocok a folyóval ütemre billegnek, és itt, a zsúfolt rakparton a kikiáltó fölhág az emelvényre, előhúzza pergamenét, és a tömeg lármáját túlharsogva olvasni kezdi:

„SZABADALOMLEVÉL, MELY ADOMÁNYOZTATOTT ERZSÉBET KIRÁLYNŐ ÁLTAL A KELET-INDIA TÁRSASÁGNAK, Uralkodása negyvenkettedik Esztendejében, huszadik Aprilban, Anno Domini 1600. ERZSÉBET, Isten Kegyelméből Anglia, Franciaország és Írország királynője, a Hit Védelmezője, Etc., Minden Tisztségviselőnknek, Miniszterünknek és Alattvalónknak, és minden másegyébnek Angol birodalmunkban és bárakárhol, Uralmunk és Joghatásunk alatt, avagy másképpen, kiknek eme Pátensek felmutattatnak, avagy olvastatnak, Üdvözlet.”

Neked is, gondolta a mólón üldögélő alak, üdvözlet neked is. Finis exordium invocat.{2}

A tömeg még hangosabban ordibál, elnyomja a szavát. Folytatja hallhatatlanul, az emelvényen hadonászva. Senki se figyel rá. Minden szem a hajókon, a Hectoron, az Ascensionon, a Susanon és a Dragonon, szárnyvitorlafa szárnyvitorlafa mellett, zászlócskákkal díszítve, a palánkok meredeken nyúlnak ki a vízből. Mind frissen tömítve, a tornác és hullámvető aranycirádákkal borítva, a legközelebb bámészkodók még a stockholmi kátrány szagát is érzik, s mögötte az ecetét, amivel a fedélzetet felsúrolták. A fedélzetek alatt a ballaszt bűzében még benne mind a kettő. A munka nagyja elvégezve. Matrózok kúsznak fel-alá a hágószálakon, mintegy bemutatót tartva, alantos tisztek illegetik magukat. Előírás szerinti rend mindenütt. A tömeg egy órája kint van, nem csendesül, de a lelkesedés már alábbhagyott. A jelet várják, hogy kitörhessen a féktelen kurjongás, és a Dragon emeletfedélzetén James Lancaster kapitány már készül is, hogy megadja.

Áthajol a palánkon, úgy irányítja a vontatók köteleinek hozzáerősítését járműve orrvitorlafájához, s buzdítja az embereket, akik úgy feszülnek neki az evezőknek, akár a gályarabok. Fokozatosan, lassan, fordulni kezd az orr. Lancaster kapitány felemeli a kezét, és odakiált a hátsó csörlőt kezelőknek. Érzi, hogy enyhe remegés fut végig a hajón, amint az ár elkapja. Lerántja a kezét, a matrózok felhúzzák a horgonyt, a tömeg ordít. Megkezdődött az út. Indul a Hector és a másik kettő is, miközben a Dragon lomha teste kinyomul a folyó közepére. A szél belelő a vitorlákba, de a hajókat mégis inkább az apály viszi, egyre gyorsabban. A tengerészek mereven integetnek. A partról nézve már apró marionettfiguráknak tetszenek, amint a mutatvány egyre lejjebb ereszkedik a folyón. A dokkban és a közeli rakodópartokon nyüzsgő tömeg visszainteget. A kiabálás elvékonyodva száll a víz fölött. A matrózok már alig hallják, alig látják a parton rekedteket, amikor letekerik a hullámvetőkre aggatott szalagokat, és a hajók előbukkannak a csiricsáré díszek alól: kemény tölgyfa alkotmányok, libasorban, úton a Kelet felé.

A part mentén szélednek a kíváncsiskodók. A tétova kiábrándultság, hogy a cirkusznak immár vége, átjárja a tömeget, kettesére-hármasára szakítja őket, és a csoportocskák zavartan egymásra botolva oszladoznak. Ürülnek a rakodópartok, fölfedve azokat, akiket valami mégis maradásra bír, amíg a hajók el nem tűnnek a kanyarban. Lejjebb a parton városi elöljárók gratulálnak egymásnak, hogy milyen simán ment minden. Meghívott előkelőségek kritizálják őket a bajszuk alatt. A befektetők idegesek. Lehet, hogy őrültség az egész? Micsoda kockázat, vajon megtérül-e? De mert vérbeli vállalkozók, egymást nyugtatgatják, miközben a pénzük úszik le a folyón. Valamivel odébb, hallótávolságon kívül, nyolc vagy kilenc férfi tömörül. Újra kivehető a szónok is, amint a tömeg hangzavara zümmögéssé, száz és száz magánbeszélgetéssé halkul.

„…hogy ők, egybevéve és külön-külön, ezótától ténylegesen és névben egy Jogi Személy és Közösség leendenek, nevezetten a Kelet-Indiákba Kereskedő Londoni Kalmárok Kormányzója és Társasága, valóságosan és teljességgel, a mi javunkra, valamint Örököseik és Utódaik javára, ezen adományokkal elrendeljük, parancsba adjuk, törvénybe foglaljuk és kijelentjük, és hogy hasonlóképp nevezetten mint a Kelet-Indiákba Kereskedő Londoni Kalmárok Kormányzója és Társasága jogfolytonossággal bírjanak, valamint ők és utódaik ezótától minden Időkben Törvényileg jogosított Személyek leendjenek, Jogi Személy és Közösség nemkülönben, Törvény által engedélyeztetve birtokolni, vásárlani, elfogadni, tulajdonolni, élvezni és megtartani minden Nemű, Természetű és Fajtájú Földeket, Bérleteket, Kiváltságokat, Szabadságokat, Jurisdikciókat, Szabadalmakat és Örökségeket, általuk éppen úgy, mint Utódaik által.”

{1} Itt én vagyok a barbár, akit nem ért meg senki. (Ovidius: Keservek, 5, 10, 37)

{2} A vég szólítja a kezdetet (latin).