JÉRÔME FERRARI

Intelem
Róma bukásáról

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2015

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jérôme Ferrari: Le Sermon sur la Chute de Rome

Fordította

JANCSÓ JÚLIA

Nagybátyámnak, Antoine Vesperininek

Csodálkozol, hogy a világ végét járja? Csodálkozz inkább azon, hogy ilyen magas kort megért. A világ csak olyan, mint egy ember: megszületik, felnő és meghal. […] Az öregember élete csupa nyomorúság, így a világ öregsége is csupa baj. […] Krisztus azt mondja: „A világ elmúlik, a világ öreg, a világ elbukik, a világ máris vénségtől zihál, de te ne félj: ifjúságod megújul, mint a sasé.”

SZENT ÁGOSTON,

410. december, 81. prédikáció 8. szakasz

„Róma talán nem veszett el,
ha a rómaiak nem vesznek el”

A kezdetek bizonyságául – a vég bizonyságául ott lenne hát ez az 1918 nyarán készült fénykép, amelyet Marcel Antonetti makacsul és hiába nézett egész életében, hogy a hiány rejtélyét megfejtse. Öt testvére és az édesanyja pózol rajta. Körülöttük tejfehér minden, nem látni sem földet, sem falakat, mintha lebegnének a furcsa ködben, amely mindjárt elnyeli és eltünteti őket. Az édesanya gyászruhában ül mozdulatlanul és kortalanul, a fején sötét kendő, keze a térdén, és olyan eltökélten mered egy, az objektívnál jóval távolabbi pontra, mintha hidegen hagyná mindaz, ami körülötte van – a fényképész és felszerelése, a nyári fény és a tulajdon gyerekei: a fia, Jean-Baptiste pomponos sapkában, amint kinőtt matrózruhájába szuszakolva félénken bújik hozzá, mögötte sorakozó három nagyobb lánya, mind nyársat nyelten és ünneplőben, karjukat a testükhöz szorítva, és elöl a legkisebb, Jeanne-Marie, egyedül, mezítláb, rongyosan, sápadt és durcás arcát fekete hajának hosszú, rendetlen fürtjei mögé rejtve. És valahányszor a tekintete az édesanyjáéval találkozik, Marcelt ellenállhatatlan bizonyosság fogja el, hogy az a pillantás neki szól, hogy az árnyékvilág régiójáig hatóan a születendő fiú szemét keresi, akit nem ismer. Mert ezen a fényképen, amely 1918 egy forró napján készült az iskola udvarán, ahol egy vándorfotográfus fehér lepedőt feszített ki két bak közé, Marcel mindenekelőtt tulajdon hiányát szemléli. Mindazok, akik nemsokára gondjaikba, talán szeretetükbe fogadják, ott vannak, de valójában egyikük sem gondol rá, senkinek sem hiányzik. Egy naftalinnal teliszórt szekrényből előszedték az ünneplőjüket, amit máskor sosem vesznek fel, és mielőtt útnak indulnának az iskola felé, Jeanne-Marie-t is meg kell vigasztalniuk, aki csak négyéves, nincs még új ruhája, sem cipője, nyilván boldogak, amiért végre történik valami, ami egy pillanatra kiragadja őket háborús éveik egyhangúságából és magányából. Az iskolaudvar tele van emberekkel. Az 1918-as nyár tikkasztó hőségében a fényképész egész álló nap szakmányban készítette a portrékat nőkről, gyerekekről, rokkantakról, öregemberekről és papokról, akik maguk is azért vonultak fel az objektív előtt, hogy egy pillanatra kikapcsolódhassanak, és Marcel édesanyja és testvérei türelmesen kivárták a sorukat, közben időnként Jeanne-Marie könnyeit törölgetve, aki szégyenkezett lyukas ruhája és mezítlába miatt. A fotózáskor nem volt hajlandó pózba állni a többiekkel, s hagyni kellett, hogy kócos haja mögé rejtőzve egyedül álljon elöl. Mind együtt vannak, de Marcel nincs ott. S mégis, valami felfoghatatlan szimmetria boszorkánysága révén most, amikorra mindet, egyiket a másik után a földbe tette, már csak általa léteznek, és az ő hűséges tekintete által, általa, akire nem is gondoltak, amikor visszatartották a lélegzetüket, miközben a fényképész kinyitotta a blendét, általa, aki mostanra egyetlen, sérülékeny védfaluk lett a semmi ellenében, s épp ezért veszi elő még a fiókból ezt a képet, bár utálja, ahogy a lelke mélyén mindig is utálta, mert ha egy nap megfeledkezik róla, nem marad belőlük semmi, a fénykép visszaváltozik fekete és szürke foltok élettelen halmazává, és Jeanne-Marie már soha többé nem lesz négyéves kislány. Marcel néha haraggal méregeti őket, a legszívesebben a szemükre vetné, mennyire nem látnak tisztán, mennyire hálátlanok és közönyösek, de ha az édesanyja szemébe néz, azt képzeli, hogy az anyja látja, már abban a világban is, ahol a még meg nem született gyermekek raboskodnak, és várja, bár valójában nem ő az, és soha nem is volt az, akit az asszony kétségbeesetten keres a tekintetével. Mert azt keresi az objektíven jóval túl, akinek mellette kellene állnia, s akinek a hiánya annyira szembeötlő, hogy azt hihetnénk, ez a fénykép csakis azért készült 1918 nyarán, hogy a hiányt tegye kézzelfoghatóvá, és a nyomát őrizze. Marcel apja mindjárt az első ütközetek alatt fogságba esett az Ardennekben, és azóta Alsó-Sziléziában dolgozik egy sóbányában. Kéthavonta küld levelet, amit a bajtársaival írat, s amit a gyerekek elolvasnak, mielőtt hangosan tolmácsolnák az anyjuknak. A levelek olyan csigalassúsággal érkeznek, hogy az otthoniak mindig attól félnek, csak egy halott hangjának utózöngéit hallják, melyeket egy ismeretlen írás hozott el. De az apa nem hal meg, 1919 februárjában hazatér, hogy Marcel a világra jöhessen. A szempillája leperzselődött, a körmét a kezén mintha lemarta volna a sav, cserepes ajkán mindig ott látni a lehámlott bőr fehér maradványait, amelyektől már soha nem tud megszabadulni. Nyilván nem ismerte meg a gyerekeit, amikor rájuk nézett, de a felesége nem változott, mert sosem volt sem fiatal, sem üde, őt meg is ölelte, bár Marcel sosem értette, mi lökhette egymáshoz ezt a két kiszikkadt és elcsigázott testet, nem lehetett a vágy, sőt még csak valami állati ösztön sem, talán csak azért esett meg, mert Marcelnak az ő ölelésük kellett ahhoz, hogy elhagyhassa a titkos világot, ahol már oly régóta leste, várta, hogy megszülethessen, és az ő hangtalan hívására válaszolva másztak egymásra azon az éjszakán a hálószoba sötétjében, zajtalanul, hogy fel ne riasszák Jean-Baptiste-ot és Jeanne-Marie-t, akik úgy tettek, mintha aludnának a szoba egyik sarkába lerakott matracukon, dobogó szívvel figyelve a reccsenések és rekedtes nyögések misztériumát, amelyet, ha megnevezni nem is tudták, értettek, beleszédültek a titok nagyságába, amely kézzelfogható közelségükben vegyített kegyetlenséget és gyöngédséget, miközben szüleik dühödten a kimerülésig dörgölték egymáshoz a testüket, kifacsarva és felkutatva tulajdon húsuk aszályát, hogy újraélesszék a bánat, a gyász és a só elapasztotta forrásait, hasuk mélyéről felhozzák a kevés megmaradt nedvet és nyálkát, még ha nem is lenne több, mint a nedvesség halvány emléke, az élet zálogául szolgáló kevéske folyadék, egyetlen cseppnyi, és addig-addig erőlködtek, amíg ez az egyetlen csepp kibuggyant és összesűrűsödött bennük, életadón, míg ők maguk alig éltek már. Marcel mindig úgy képzelte – mindig attól tartott, hogy nem akarták, hanem csak valamely kifürkészhetetlen kozmikus szükségszerűség kényszerítette őt rájuk, s tette lehetővé, hogy növésnek induljon anyja sivár és ellenséges hasában, miközben bűzhödt szél kerekedett és hozta a tenger és az egészségtelen lapályok felől egy halálos influenza miazmáit, végigsöpört a falvakon, és tízesével dobta a sietősen kiásott árkokba azokat, akik a háborút túlélték, semmi sem állíthatta meg, akárcsak a réges-régi legendák mérges legyét, a legyet, amely egy rontást okozó koponya bomlásából született, s annak tátongó szemüregéből röppent ki egy reggel, hogy mérgezett leheletét szerteárassza, és emberi életekkel táplálkozzon, amíg olyan szörnyűségesen kövérré nem hízott, egész völgyeket borítva sötétségbe az árnyékával, hogy végül csak az Arkangyal lándzsája teríthette le. Az Arkangyal már régóta visszatért mennyei otthonába, ahol süket maradt az imádságokra és a körmenetekre, elfordult a haldoklóktól, először a legesendőbbektől, a gyerekektől, az öregektől, az állapotos asszonyoktól, de Marcel anyja talpon maradt, rendíthetetlenül és szomorúan, a szél pedig, amely szüntelenül zúgott körülötte, megkímélte a háza táját. A vihar végül, néhány héttel Marcel születése előtt elült, átadta helyét a tüske és gaz felverte földekre, beomlott kőfalakra, a kihalt karámokra és a sírokra boruló csendnek. Amikor kihúzták anyja hasából, Marcel hosszú másodpercekig mozdulatlan és néma maradt, mielőtt röviden és halkan felkiáltott, és egészen az ajkához kellett hajolni, hogy megérezzék a véznácska lélegzet melegét, amely semmiféle lecsapódás nyomát nem hagyta a tükrökön. A szülei még abban az órában megkereszteltették. Úgy ültek a bölcsője mellett, nosztalgiával teli tekintettel figyelve, mintha máris elvesztették volna, és így nézték egész gyermekkorában. Minden ártalmatlan láz, minden émelygés, minden köhögési roham idején úgy virrasztottak mellette, mint egy haldokló mellett, minden gyógyulást csodaként fogadtak, amelynek megismétlődése nem remélhető, hiszen semmi sem fogy el gyorsabban, mint Isten valószínűtlen irgalma. De Marcel folyton meggyógyult és élt, s mert törékeny volt, csak annál szívósabban, mintha anyja hasának szikkadt sötétjében addig tanulta volna hatékonyan a túlélés fárasztó feladatára fordítani minden gyengécske erőforrását, amíg a nagy munkában sérthetetlenné nem vált. Egy démon ólálkodott folyton-folyvást körülötte, s a szülei féltek, hogy egyszer diadalmaskodik, de Marcel tudta, hogy nem az fog felülkerekedni, hiába löki erőtlenül az ágyába, csigázza el a fejfájás és a hasmenés görcseivel, nem fogja legyőzni, Marcel végül mindig felkel majd, akár belé is költözhet az a démon, hogy a gyomorfekély lángjait lobbantsa fel benne, s olyan kegyetlen erővel köptessen vele vért, hogy Marcel egy teljes évet kénytelen kihagyni az iskolából, nem fog győzni, Marcel végül mindig talpra áll, még ha folyton ott érez is a gyomrában egy lecsapni kész kezet, amely csak arra vár, hogy metsző ujjhegyeivel feltépje a gyomor vékony falát, mert ilyennek kellett lennie az életnek, amely neki adatott, állandó veszélyben lévőnek és állandóan győzedelmesnek. Takarékoskodott az erejével, a szeretetével, a rácsodálkozásaival, a szíve nem hevült fel, amikor Jeanne-Marie rikoltozva jött érte, Marcel, gyere gyorsan, egy repülő ember van a kútnál, a szempillája se rezdült az első kerékpáros láttán, aki a faluban valaha járt, szélsebesen falva az utat, a zakója szárnya úgy lobogott mögötte, mint a vízimadaraké, felindultság nélkül nézte, hogy kel fel az apja hajnalban, hogy megművelje a földet, ami nem az övé, és törődjön az állatokkal, amelyeknek nem ő a gazdája, miközben mindenfelé síremlékek emelkedtek, amelyeken az anyjára hasonlító bronzasszonyok tolták maguk elé fenséges és eltökélt mozdulattal gyermeküket, akit hajlandók voltak a hazáért feláldozni a katonák oldalán, akik tátott szájjal estek el, zászlókat lobogtatva, mintha a hússal és vérrel fizetett áldozat után most a jelképek tisztelgését kellett volna felajánlani az eltűnt világnak, amely elvárta ezt, hogy végleg megsemmisülhessen, és végre teret engedjen az új világnak. De semmi sem történt, egy világ visszavonhatatlanul elmúlt anélkül, hogy bármiféle új világ a helyébe lépett volna, a magukra hagyott, világ nélkül maradt emberek tovább játszották a nemzés és a halál komédiáját, Marcel idősebb nővérei férjhez mentek, egyik a másik után, állott fánkokat ettek a könyörtelen, halott nap alatt, s közben rossz lőrét ittak és kényszeredetten mosolyogtak, mintha végre beköszöntene valami, mintha az asszonyoknak nagy sokára gyermekeikkel együtt az új világot is méhükben kellene hordozniuk, de semmi sem történt, az idő nem hozott semmi mást, csak az évszakok monoton egymásutánját, egyik éppolyan volt, mint a másik, és nem ígért egyebet, mint állandóságuk átkát, az ég, a hegyek, a tenger változatlanná merevedtek a jószágok üres tekintetében, a jószágokéban, amint véget nem érőn vonszolták csont és bőr testüket a folyópartokon, a porban vagy a sárban, a házak mélyén pedig, a gyertyák fényénél minden tükör hasonló pillantásokat vert vissza, a viaszarcokba vájt ugyanolyan mély ürességet. Amikor leszállt az éj, az ágyában összegömbölyödő Marcel érezte, hogy a szívét halálos félelem szorítja össze, mert tudta, hogy ez a mély és hangtalan éjszaka nem a nappal természetes és időleges folytatása, hanem valami rémisztő alapállapot, amelybe a föld tizenkét órányi kimerítő erőfeszítés után hullik vissza, s amelyből soha többé nem szabadul. A hajnal csak újabb haladékot jelentett, és Marcel iskolába indult, néha megállva az útfélen, hogy vért hányjon, és megfogadja magában, hogy nem szól az anyjának, aki ágyba dugná, és térden állva imádkozna mellette, tűzforró borogatást téve a hasára, többé nem akarta hagyni, hogy a démona elragadja egyedüli örömeitől, a tanító óráitól, a színes földrajztérképektől, a történelem fenségétől, a feltalálóktól és a tudósoktól, a veszettségtől megmentett gyermekektől, a trónörökösöktől és a királyoktól, mindattól, aminek köszönhetően még hihette, hogy a tenger túlpartján van egy világ, élettől lüktető világ, ahol az emberek még mást is tudnak, mint a kínban és zűrzavarban tovább nyújtani az életüket, olyan világ, amely más vágyat is sugallhat, mint azt, hogy csak hagyják el minél gyorsabban, mert a tenger túlpartján, ebben Marcel egészen biztos volt, évek óta ünnepelték egy új világ beköszöntét, azét, ahová Jean-Baptiste úgy költözött át 1926-ban, hogy hazudott a koráról, hogy beállhasson a seregbe, semmissé tegye a tengert, és a többi fiú társaságában, akik százával menekültek, akárcsak ő, míg megtört szüleik, bármennyire szívet tépő volt is a búcsúzás, semmiféle okot nem találtak, amivel visszatartsák őket, végre felfedezhesse, milyen is lehet egy világ. Marcel csukott szemmel evett az asztalnál Jeanne-Marie mellett, hogy csatlakozzon Jean-Baptiste-hoz a mesés óceánokon, ahol a kalózok dzsunkái siklanak, az énekszóval teli, füstös és lármás pogány városokban és illatozó erdőkben, ahol vadállatok meg ijesztő bennszülöttek élnek, akik tisztelettel és félelemmel néznek a bátyjára, mintha maga lenne a legyőzhetetlen Arkangyal, aki elhárítja a csapásokat, aki ismét az emberek megváltásának szentelte magát, és a hittanórán szó nélkül hallgatta az evangélista hazugságait, mert ő aztán tudta, mi az apokalipszis, és tudta, hogy a világ végeztével sem nyílnak meg az egek, nincsenek lovasok, sem harsonák, sem a fenevad száma, semmiféle szörnyeteg, csak a csend, olyannyira, hogy azt hihetnénk, semmi sem történt. Nem, semmi sem történt, az évek homokként peregtek, de még mindig nem történt semmi, és ez a semmi mindenre kiterjesztette vak uralmának hatalmát, halálos és kizárólagos uralmáét, amelyről senki sem tudta már megmondani, mikor kezdődött. Mert a világ már akkor semmivé lett, amikor a fénykép készült, 1918 nyarán, azért, hogy maradjon valami, ami a kezdetekről tanúskodik, és a végről is, eltűnt észrevétlenül, és Marcel mindenekelőtt a hiányát, ezt a legrejtélyesebb és legfélelmetesebb hiányt mindazok közül, amelyeket aznap az ezüst-só rögzített a papíron, ezt szemlélte egész életében, ennek a nyomát követte a keretdísz tejfehérjében, az édesanyja, a bátyja és a nővérei arcán, Jeanne-Marie durcás grimaszán, szegényes emberi jelenlétük súlytalanságában, amint a föld beomlott a lábuk alatt, nem hagyván immár más választást nekik, mint hogy kísértetként lebegjenek egy elvont és végtelen, kiút és irány nélküli térben, amelyből még kötelékük, a szeretet sem tudja őket kimenteni, mert világ híján a szeretet is tehetetlen. Valójában nem tudjuk, mifélék a világok, ahogy azt sem, hogy mitől függ a létezésük. Valahol a világegyetembe talán be van írva genezisük, növekedésük és végük titokzatos törvénye. Annyit viszont tudunk, hogy egy új világ keletkezéséhez egy réginek előbb el kell pusztulnia. És azt is tudjuk, hogy az egyiket a másiktól elválasztó  szakasz lehet végtelenül rövid, vagy éppenséggel olyan hosszú, hogy az embereknek évtizedekig kell tanulniuk kétségbeesésben élni, hogy végül menthetetlenül rádöbbenjenek, képtelenek rá, s hogy végső soron nem éltek. Talán még fel is tudják ismerni a csaknem észrevehetetlen jeleket, amelyek egy világ elmúltáról adnak hírt, nem a gránátok fütyülését Észak kibelezett síkságai fölött, hanem egy blende kattanását, amely alig zavarja meg a nyár vibráló fényét, egy fiatal nő vékony, tönkrement kezét, amint az éjszaka közepén nesztelenül bezárja az ajtót a mögött, aminek nem lett volna szabad az életének lennie, vagy Hippónál a Földközi-tenger kék vizét szelő hajó négyszögletes vitorláját, amely azt a felfoghatatlan hírt hozza Rómából, hogy emberek vannak még, de a világuk nincs többé.