CORVINA

COPYRIGHT © NYÁRY KRISZTIÁN 2015

KÉPEK © JOGTULAJDONOSOK

SZERKESZTETTE: BÁRTFAI ANDREA

A KÉPEKET VÁLOGATTA: FARAGÓ ÁGNES

BORÍTÓTERV: BÁRTFAI ANDREA ÉS MOHAMMED NUR

KIADJA A CORVINA KIADÓ KFT., AZ 1795-BEN ALAPÍTOTT MAGYAR KÖNYVKIADÓK ÉS KÖNYVTERJESZTŐK EGYESÜLÉSÉNEK TAGJA

ISBN 978 963 13 6269 5

ELEKTRONIKUS KÖNYV: SZEGEDI GÁBOR

Előszó

Tíz emberből hét hajlandó halálos áramütést adni egy kísérleti személynek, ha erre elég határozott utasítást kap. Tíz emberből hét hajlandó megalázni rabruhába öltöztetett embertársát – vagy némán tűrni, ha más ezt teszi –, csak mert őt magát fegyőrnek öltöztették. Stanley Milgram és Philip Zimbardo híres szociálpszichológiai kísérletei óta számszerűsíteni is tudjuk, hogy az emberiség hány százaléka kész vakon követni egy gonosz parancsot: tízből hét ember. Társadalomtudósok sora értelmezte ezeket a kísérleteket, és próbálták megérteni, miért csinál a kétely nélküli engedelmesség jó emberekből szörnyeteget. Az alkalmazkodni vágyás, a tömegnyomás, a félelem vagy az önbizalom hiánya teszi? Bizonyára érdemes ezen sokat töprengeni, de számomra mégsem ez az igazán fontos kérdés. Engem a maradék három ember érdekel. Akik szembe mernek menni a többséggel, és akkor is helyesen cselekszenek, ha kisebbségben maradnak. Akik nem engednek annak az ördöginek tűnő, ám nagyon is emberi szívóerőnek, amit Zimbardo Lucifer-hatásnak nevez. Róluk, az igazi hősökről írtam ezt a könyvet.

Egy másik ismert kísérletből, amelyet Solomon Asch végzett el, kiderül, hogy ha elég sokan állítják egy rövidke rajzolt vonalról, hogy hosszabb a többinél, a kísérleti személyek egy része még akkor is hajlamos ugyanezt mondani, ha az állítás nyilvánvalóan hamis. Egy részük tényleg nem a saját szemének hisz, inkább elfogadja a láthatóan téves többségi álláspontot. Más részük egyszerűen csak nem meri a többiek ellenében az igazságot képviselni. Engem azonban ebből a kísérletből is a harmadik csoport, a lázadók érdekeltek mindig. Akik a hazugságot hirdető többség szemébe merik vágni, hogy amit képviselnek, az nem igaz. Még akkor sem könnyű ez, ha csak egy vonalka hosszáról van szó. Hát még ha életekről.

„Tudjuk, hogy e pillanatban nem népszerű ügyet képviselünk. De kötelességünknek tartjuk szavunkat felemelni ott, ahol a hallgatás lelkiismeretünk szerint bűn volna.” Akik ezt a két egyszerű mondatot leírták, szembe mertek menni a többségi állásponttal, és ezzel emberek ezreinek életét mentették meg. Slachta Margit és társai 1941-ben azt tették, amit a többségnek kellett volna: hittek a szemüknek, és hangosan kimondták, hogy a magyar állam idegenrendészeti eljárásról beszél, de valójában saját polgárait löki a biztos halálba Kőrösmezőnél. Mindössze egy bátor szerzetesnő, két arisztokrata és két pap állt szemben több száz hivatalnokkal, katonával és a közömbös tömeggel. Ma már nem kétséges, hogy hősök voltak. Akkor izgága okvetetlenkedőknek tűnhettek a többség szemében.

Ebben a könyvben olyan magyar emberekről írok, akik a nehezebb utat választották, és kisebbségben maradva is az igazságot képviselték. Emberekről, akik akkor cselekedtek, amikor szükség volt rá. Vagy egyszerűen csak végig mertek menni a saját útjukon, úgy, hogy másoknak ezzel példát mutattak. Halassy Olivér például egyszerűen csak bebizonyította – a világon elsőként–, hogy egy mozgássérült is képes eljutni az olimpiai dobogó legfelső fokára. Hugonnai Vilma húsz évig küzdött azért, hogy nők is szerezhessenek diplomát Magyarországon: akkor is harcolt az ügyéért, amikor a többség ezért kinevette. Kner Izidor a semmiből létrehozta Európa legjobb nyomdáját, úgy, hogy eközben emberségesen bánt a munkásaival, pedig ezzel jócskán szembement a szokásokkal. Baumgarten Ferenc eldöntötte, hogy a magyar irodalom támogatására fordítja a vagyonát, amiért halála után is bolondnak tartották.

Ha egyáltalán összeköti bármi a hőseimet, akkor az mindössze annyi, hogy a megfelelő pillanatokban jól döntöttek, és aztán képesek voltak kitartani a döntésük mellett. De nem lehet azonos mércével mérni – s nem is lenne értelme – az üldözött gyerekeket saját élete kockáztatásával megmentő Sztehlo Gábor hősiességét Elek Ilona vívóéval, aki elsőként bizonyította be, hogy nő is lehet olimpiai bajnok Magyarországon. Biztos lesz olvasóm, aki megkérdezi majd, hogy a félig szélhámos Róbert bácsi hogyan szerepelhet egy felsorolásban a minden élethelyzetben erkölcsi alapon mérlegelő Angyal Istvánnal. A válaszom egyszerű: e harminchárom ember az én személyes hősöm, kiválasztásuk is teljesen szubjektíven történt. Sok száz vagy még több hasonlóan példaszerű életet lehetne elmesélni, de nekem most ők voltak a legfontosabbak.

Ők harminchárman igazi hősök abban az értelemben is, hogy sorsuk alkalmassá teszi őket arra, hogy film, regény vagy színdarab készüljön az életükből. Jó lenne, ha így lenne, mert ők kizárólag a mi hőseink, magyaroké, így egyedül a mi dolgunk, hogy a következő generációk számára megőrizzük és tovább meséljük a történetüket. Ma, amikor újra utcaátnevezések korát éljük, mégis rendre elfeledkezünk többségükről. Pedig milyen jó lenne szembetalálkozni egy régi baráttal a Simon Jolán utca és a Sárközi Márta köz sarkán! Egy utca- vagy intézménynév persze alig több üres szónál, ha a névadó története nem kerül be a közösség kollektív emlékezetébe. De mégis több, mintha ez sem lenne, és már a név is elillanna az emlékekből.

Hőseim nagyon különböző emberek, nagyon különböző sorsfordító pillanatokkal. Vannak köztük csak kevesek által ismert személyek, mint Kozma László, aki az auschwitzi haláltáborban és az ÁVH börtönében is az első magyar számítógép kifejlesztésén dolgozott. Vannak, akiknek a neve sokaknak csak az utcatábláról vagy egy kocsmacégérről ismerős, mint Gozsdu Manóé, aki a román és a magyar nép közti megbékélésre tette fel az életét. És vannak, akiknek a legfontosabb tetteit mindenki ismeri, mint Papp Laciét vagy Semmelweis Ignácét, de az már kevésbé köztudott, hogy a többségi érdeknek gondolt korlátoltság mennyire megnehezítette a pályájukat. Tankönyvi életrajzukban vagy az évfordulós újságcikkekben nem esik szó arról, hogy az anyák megmentőjét szó szoros értelmében meggyilkolták, a legnagyobb magyar bokszolótól pedig állami döntéssel vették el a lehetőséget, hogy világbajnokként fejezhesse be pályáját.

Igazi hősökről írok, akik bármilyen fantasztikus tettet hajtottak is végre, azért mégis csak valódi emberek voltak, saját koruk, a magyar XIX. és XX. század szülöttei – soha és sehol máshol nem lett volna belőlük az, aki lett. Szerepel a könyvben címét-vagyonát eldobó arisztokrata és nyomorban született cigány művész éppúgy, mint német, görög vagy zsidó születésű magyar hazafi. Írok egyházi személyekről, akiket önmagukat keresztényként meghatározó rendszerekben is üldöztek, és meggyőződéses, romantikus kommunistákról, akiket a kommunisták gyilkoltak meg. Hőseim között vannak embermentők, s nem csak azért, mert a holokauszt évében még inkább kötelességünk rájuk emlékezni, hanem azért is, mert szinte lehetetlen XX. századi magyar élettörténetet írni anélkül, hogy kitérnénk rá, mit tettek a szereplők a zsidóüldözés évei alatt.

„Semmivel sem csináltam többet, mint amit minden istenfélő, tisztességes ember megtett volna” – mondta erről az emigrációba kényszerített Ocskay László több ezer zsidó honfitársa megmentése után. Ennél tömörebben magam sem tudom megfogalmazni, ki az igazi hős.

Nyáry Krisztián

2014. szeptember

Köszönetnyilvánítás

A történetek megírásához vagy a képek összegyűjtéséhez számos embertől kaptam nélkülözhetetlen segítséget. Sokan közülük a téma szakértői, mások az adott szereplő leszármazottai vagy személyes ismerői voltak. Közülük is külön köszönettel tartozom Árvainé Juditnak, Balasi Ágnesnek, Berényi Máriának, Buza Sándornénak, Czeizel Endrének, Csibi Kingának, Enyedi Máriának, Eörsi Lászlónak, Gyekiczki Andrásnak, Fábri Péternek, Faragó Ágnesnek, Fátyol Tivadarnak, Háy Jánosnak, Keszthelyi Andrásnak, Kiss Ferencnek, Kúnos Lászlónak, Majsai Tamásnak, Márky-Zay Lajosnak, Nagy Anitának, Orosz Mártonnak, ifj. Papp Lászlónak, Pintér Józsefnek, Repiszky Tamásnak, Simon Jennifernek, Sipőcz Mariannak, dr. Szabó Lajosnak, Szabó Zsoltnak és Sztrilich Ágnesnek.

Hálás vagyok a Bay Zoltán Gyűjtemény, az Evangélikus Országos Múzeum, a Fasori Evangélikus Gimnázium, a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, a Gyomai Kner Múzeum, a Kassák Múzeum, a Kieselbach Galéria, a Koszta József Múzeum, Szentes, a Magyar Elektronikus Könyvtár, a Magyar Olaj és Gázipari Múzeum, a Magyar Olimpiai és Sportmúzeum, a Műegyetem Könyvtára, a Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtár, az Országos Széchényi Könyvtár, a Semmelweis Orvostörténeti Múzeum, az Öntödei Múzeum, a Petőfi Irodalmi Múzeum, az Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet és a Vasas Könyvtár segítségéért. Köszönöm immár 35 ezer olvasómnak, akik a Facebookon követik történeteimet, hogy hozzászólásaikkal, kiegészítéseikkel segítettek a kutatásban.

ElsŐsorban pedig köszönöm e kötet szerkesztőjének, feleségemnek, Bártfai Andreának, Zsömének, hogy munkával és ötletekkel, biztatással és türelemmel harmadik könyvem létrehozásában is társam volt. Róla a könyv írása közben derült ki, hogy igazi hős. Köszönöm lányaimnak, hogy a legnehezebb pillanatokban mindig volt, aki visszamosolygott rá. Nem győzlek csodálni titeket.

A TELJESÍTMÉNY HŐSEI

„Amit ez a féllábú

gazember játszott,

az csodálatos!”

Halassy Olivér

A VILÁG ELSŐ PARALIMPIKONJA

A magyar vízilabda-válogatott az olimpiák történetében először az 1932-es Los Angeles-i olimpián játszott az aranyért. Az Egyesült Államok elleni meccsen öt gólt dobott egy 23 éves újpesti játékos, így Magyarország 7:0-s eredménnyel megszerezte első olimpiai bajnoki címét. Amikor a meccs után a magyar csapat felsorakozott a medence mellett, hogy elkészüljenek a hivatalos bajnoki képek, az amerikai fotósok döbbenten látták, hogy a gólkirály bal lába térd alatt hiányzik. Halassy Olivér rövid pályája során kétszer szerzett olimpiai aranyat, emellett háromszoros Európa-bajnok vízilabdázó, háromszoros Európa-bajnok gyorsúszó, mindkét sportágban többszörös magyar bajnok volt. Nem volt még paralimpia, mégis ő volt a világ első mozgássérült olimpikonja. Aztán a nyílt utcán agyonlőtték egy autóért. Amerikában már filmet csináltak volna róla.

1909. július 31-én született Újpesten. Mint sok helyi kisfiú, ő is az ÚTE gyerekcsapatában kezdett focizni, igazi reménységnek tartották. Nyolcéves volt, amikor megpróbált felugrani egy mozgó villamosra, és lecsúszott a lépcsőről. Bal lábfejét amputálni kellett. A műtét után egy évvel már újra sportolt. Maradt az újpesti csapatnál, de immár úszó- és pólóedzésekre járt. Első úszóversenyét 16 évesen még holtversenyben nyerte Debrecenben, amikor Páhok István magyar bajnokkal egyszerre érkezett célba. Egy évvel később mindenki meglepetésére már fölényesen nyerte meg a folyamúszó bajnokságot. Az úszók a Szentendrei-sziget csúcsától a MAC margitszigeti evezősházáig úsztak. Olivér 1 óra 4 perc alatt tette meg a 9 kilométeres távot. Úgy győzött, hogy a korábbi bajnok, Páhok a táv feléig jelentősen vezetett előtte, majd lemaradt az óriásit sprintelő Halassy mögött. Ettől kezdve mindenki komolyan vette a féllábú sportolót. Innentől a hosszútávú úszóversenyek Páhok–Halassy- párharccá változtak, és az MTK korábbi bajnoka egyre gyakrabban maradt alul. Páhok István egy idő után így nyilatkozott újpesti sporttársáról: „Milyen balszerencsém van, hogy ez a Halassy elvesztette a fél lábát, mert ha ez meglenne, akkor labdarúgó lenne, és mindig csak a lányok után futna, és én lennék Magyarország nagy hosszútávúszója. De így mindig csak a második vagyok.” Páhok ekkor még nem is sejthette, hogy a hosszútávúszás nem az egyetlen sportág lesz, ahol mozgássérült riválisa az élen végez. Halassy hamarosan úszóbajnokságot nyert 1500, majd 800 méteren is. Ezután kipróbálta magát 400 méteren is, de csak hatodik helyet szerzett. Egy sporttársa megkérdezte: „Oli, hogy tehetsz ilyet, bajnok létedre úszol egy hatodik helyet?” Halassy így válaszolt: „Nincs ellenfelem a hosszútávon, hát keresek a rövid távokon.” Igaza lett, a következő évben rövidtávon is bajnokságot nyert.

Az 1932-es olimpiai bajnok vízilabda-válogatott (Ivády, Bródy, Vértessy, Németh, Homonnai, Keserű II., Halassy), a felvétel a Császár uszodában készült

Eközben rendszeresen lejárt vízilabdázni is, de főleg csak a csapatjáték öröméért. A válogatott keretet összeállító Komjádi Béla figyelt fel elképesztő állóképességére, és arra biztatta, hogy komolyabban kezdjen pólózni, és javítsa a technikáját. Az Úszószövetség azonban az 1927-es Európa-bajnokság előtt eltiltotta a vízilabdától az úszókat. Halassy annyira feldühödött azon, hogy választás elé állítják, hogy bejelentette, hogy abbahagyja az úszást, ha nem pólózhat. Végén az ő kedvéért Komjádi elintézte, hogy az ÚTE hátralévő bajnoki meccseit csak az úszó-EB után tartsák meg. Megkedvelte a szertelen fiatalembert, akit ebben az időben a sport mellett főleg a csinos lányok érdekelték. Beválogatta formálódó válogatott csapatába, amellyel az 1928-as amszterdami olimpiára készült. „Jobb, ha vízilabdázik, mintha lányok után szaladgálna” – mondta Komi bácsi, mikor megkérdezték, nincs-e ez túl korán a 19 éves Halassynak.

De nemcsak Halassy volt fiatal, hanem a csapat maga is. Az olimpiára készülő válogatott edzéséről tudósító egyik újságcikk arról számolt be, hogy az edző csak három játékosával volt elégedett, a többieket, köztük Halassyt még nem tartotta felkészültnek. Amszterdamban a csapat mégis bekerült az élmezőnybe, eséllyel indultak az aranyéremért. Amikor a franciák elleni elődöntőben 4:4-nél kiállították a centerjátékost, Halassy lőtte be a döntő gólt, így a csapat az aranyért játszhatott. A játékosokon erőt vett az elbizakodottság, köztük Halassyn is. A németek elleni döntőben 2:2-es állásnál nem adott le egy passzot a jobb helyzetben lévő társának, és a meccs elveszett. Halassy vállalta a felelősséget: „Önző voltam, nem sikerült” – nyilatkozta. Komjádi büntetése is szigorú volt: felfedezettjét egy teljes évre kitette a válogatottból.

A fiatal játékost elkeserítette a döntés és a vereség is, bizonyítani akart. Közvetlenül az olimpia után óriási közönség előtt ismét elindult egy budapesti nemzetközi folyamúszó versenyen. Az időjárás váratlanul hidegre fordult, és az őszi eső annyira lehűtötte a vizet, hogy a versenyzők harmada kénytelen volt feladni a küzdelmet, köztük a legnagyobb ellenfél, Páhok István is. Halassy végigúszta a távot, és kiváló idővel ért a célba. Az éljenző közönség azonnal megbocsátotta neki amszterdami mulasztását. 12 éven át minden alkalommal megnyerte a folyambajnokságot, és ha indult, a Balaton-bajnokságot is, de uralta a magyar közép- és hosszútávúszó uszodai versenyeket is. Úszásban összesen 23 bajnoki aranyat gyűjtött össze, és 12-szer javított hazai csúcsot. Pedig nem is ez volt a legnagyobb erőssége. Szereplésével az ÚTE tíz év alatt összesen tíz országos pólóbajnokságot nyert és 36 bajnoki címet szerzett. Amikor Komjádi visszahívta a válogatottba, már nemcsak erőnlétét becsülte, hanem őt tartotta a „világ legnagyobb mezőnyjátékosának és a fedezetjáték legtökéletesebb művelőjének”. Halassy gyorsan tanult, mégpedig nem csak a dobótechnikát. Akkoriban Magyarországon még nem volt szokás a ma már bevett víz alatti közelharc. A sportszerű játékhoz szokott magyarok egy nemzetközi meccsen számon is kérték a durvulást a másik csapaton. „Waterpolo isn’t pingpong” – hangzott a válasz. Ezután a magyarok is stílust váltottak, és a víz alatti pofozkodást is felvették eszköztárukba. Ebben Halassy volt különösen tanulékony, és – „ha nem pingpong, nem pingpong” jelszóval – amputált fél lábával különösen hatékonyan döfködte az ellenfeleket.

A 30-as évek elején már nemzetközi klasszisnak számított. A győztes magyar válogatott húzóembere volt a Los Angeles-i és a berlini olimpián is, és három kontinensviadalon is aranyéremhez juttatta a válogatottat. Legnagyobb sikerét azonban az 1931-es párizsi Európa-bajnokságon aratta. Az EB-n a magyar csapat a belgák ellen játszott, Halassy mindent beleadva küzdötte végig a meccset. Tanult az amszterdami kudarcból, igazi csapatjátékosként tett róla, hogy a magyarok megvédjék bajnoki címüket. A többiek már a győzelmet ünnepelték, amikor Halassy szólt, hogy neki mennie kell, még van egy kis dolga. Kezdődött az 1500 méteres gyorsúszás döntője. Ebben a számban a francia Jean Taris és az olasz Paolo Costolli számított favoritnak, mindenki arra számított, hogy a verseny köztük dől el. Végül semmi sem papírforma szerint történt. Nemcsak azért, mert a verseny alatt jégeső zúdult az uszodára, és a bírók alig tudták követni, ki hol tart, hanem azért is, mert a magyar mozgássérült úszó csodát művelt. Halassy minden hossz végén rávert a társaira, de a fordulókat a fél lába miatt rosszul vette, így mindig újra behozták. Végül mégis maga mögé utasította a két esélyest, és egy másik olasszal, Giuseppe Perentinnel küzdött az első helyért. Egy métert vert rá, és elhozta az aranyérmet. A teljesen kimerült Halassyt Bárány István úszóbajnok húzta ki a vízből. Járni már mankóval sem tudott, úgy kellett az öltözőbe vinni. Ott cukrozott teát kanalaztak a szájába, amíg magához nem tért. Megköszönte a segítséget, felállt, és visszatért a medencéhez, ahol a vízipóló bronzmérkőzés zajlott. A meccset félbe kellett szakítani, ugyanis a közönség csak a fiatal magyar versenyzőre figyelt. Az egész nézőtér zúgott: „Halasszi! Halasszi!” Végül a zsűri és a bíró is neki tapsoltak.

Másnap a francia lapok címoldalon ünnepelték a magyar játékost, a képeken jól láthatóan megmutatva amputált lábát. Két nap múlva, amikor a csapat hazafelé tartott, a marseille-i pályaudvaron a francia sportbarátok felismerték, és akkora ovációt csaptak a tiszteletére, hogy a masiniszta és a fűtő is otthagyta a helyét. Ünneplésben persze idehaza is volt része, talán többször is a szükségesnél. Sporttársai aggódva figyelték, hogy heti két-három alkalommal is egész hajnalig a Moulin Rouge vagy az Arizona mulatókban élvezte a népszerűséget. Komjádi Béla meg is jegyezte egy játékosának: „Meglátod, még egy év, és vége lesz Halassynak mint úszónak. Újpesten körülveszik a léha barátai, és cipelni fogják mulatóból mulatóba. Talán ez nem baj, mert nyerni fogunk ezáltal egy jó és csak vízipóló-játékost.” Komjádin kívül azonban mindenki biztos volt benne, hogy Halassy az 1932-es Los Angeles-i olimpián úszásban is aranyérmet szerez majd két pólómeccs között. Szülővárosa, Újpest még díszkaput is terveztetett, ami alatt a hazatérő bajnok majd átvonulhat. Az olimpiai csapat hosszú hajóutat követően New Yorkból vonaton tette meg az utat a nyugati partig. Edzésekre csak úgy nyílott lehetőség, hogy az olimpikonok útközben különböző városokban helyi versenyeken vettek részt. Halassy Clevelandben állt rajthoz 1500 méteres gyorsúszásban, és két amerikai sportoló is alaposan megelőzte. A vereség után sportemberhez méltó bölcs döntést hozott. Útban Los Angeles felé megkérte Komjádi Bélát, hogy csak pólósként vehessen részt az olimpián, mert ebben a maximumot akarja nyújtani. A versenyeken valóban mindent beleadott, a magyar csapat főként neki köszönhette, hogy megszerezte első olimpiai aranyérmét. Komjádi a döntő után csak ennyit mondott: „Amit ez a féllábú gazember játszott, az valami csodálatos!”

A következŐ évben meghalt edzője és mentora, Komi bácsi. Halassyt megviselte a veszteség, de továbbra is stabil tagja maradt a vízipóló- válogatottnak. 1934-ben számos futó kaland és alkalmi kapcsolat után feleségül vette gyermekkori szerelmét, Antal Mancit, aki egy módos újpesti hentesmester lánya volt. Három lányuk született, Halassy pedig a sport mellett polgári állást is vállalt, hogy tisztességgel eltarthassa a családját. Előbb az Egyesült Izzónál dolgozott, később pedig számtiszt, azaz kontroller lett a városi számvevőségen. Még három évig úszott és öt évig vízilabdázott. A 38-as londoni Eb előtt arról beszélt egy csapattársának, hogy nyomasztja a játék, mert mindenki természetesnek veszi, hogy úgyis nyerni fognak. Itt még hozták a győzelmet, de Halassy érezte, hogy a régi csapat a múlté. 30 évesen úgy döntött, hogy visszavonul.

Az ÚTE-ban még játszott, de 1940-ben a medencében rosszul lett. Kiderült, hogy a szíve már nem bírja az iramot. Szívkórházba került, ahol élet-halál között lebegett napokig. Többé nem ment medencébe, a kórház után az ÚTE úszószakosztályának vezetőjeként tért vissza Újpestre. Emellett vállalkozásokba fogott: mozit bérelt, építőanyag- és fatelepet működtetett, és apósával betársult egy kisebb taxivállalatba is. Olimpiai bajnoksága és édesapja vitézi címe miatt minden gyanú felett állónak számított a hatóságok szemében. Barátai közé tartozott több szélsőjobboldali konjunktúralovag is, akikkel éjszakánként a lokálokat járta. Ezért sem gyanakodott rá senki, amikor 1944-ben Corvin utcai háza pincéjében zsidó sportolókat rejtegetett. Fennmaradt az első magyar olimpiai bajnok, Hajós Alfréd hozzá írott levele: „A zsidó származású olimpiai bajnokok kivételezése ügyében teljesített fáradozásodért köszönetünknek ezúton adunk kifejezést. (…) Kérlek arra, hogy bennünket és ügyünket további jóindulatodban megtartani szíves légy.” Halassy eleget tett a kérésnek: tovább mentette, akiket tudott, és egy üldözöttnek adta édesapja vitézi gyűrűjét, hogy az elkerülhesse az igazoltatásokat, és biztonságban el tudja hagyni az országot.

Komjádi Bélával a Bremen fedélzetén, útban Amerika felé, 1932

A háború után Halassy egyike volt azoknak, akik részt vettek az úszósport újjászervezésében. 1946. szeptember 10-én este saját taxivállalata autójával ment haza Újpestre az Úszószövetségből. Angyalföldön egy szovjet katonai járőr leintette a taxit, és Halassyt a sofőrrel együtt kiszállították. Fegyvert fogtak rájuk, és az autót követelték. Nem tudjuk pontosan, mi történt, de a két férfi valószínűleg ellenállt. Tény, hogy a taxit elvitték, néhány nap múlva kerekek nélkül találták meg egy távoli utcában. A taxisofőrt és Halassy Olivért a helyszínen agyonlőtték. 37 éves volt, legkisebb lánya még újszülött. Bár tanúk is voltak, az esetet hivatalosan eltussolták, a sajtó bestiális rablógyilkosságról írt, szovjet katonákról szó sem esett. A sportoló családját megfenyegették, hogy hallgassanak a valódi történetről. Mégis mindenki tudta, mi történt. Halassy Olivért, minden idők legeredményesebb mozgássérült sportolóját ezrek gyászolták, temetésén Hajós Alfréd mondta a gyászbeszédet.

Beszámoló az 1926. évi folyambajnokságról

HALASSY OLIVÉR NYERTE A FOLYAMBAJNOKSÁGOT

A nyár és az úszószezon végét jelentő folyambajnoki versenyt kedden délután rendezte meg a MUSZ vezetősége. Már 1/2 3 órakor megindult az érdeklődők tábora és a kísérő hajó indulásig teljesen megtelt. A táv ebben az évben 9 km volt és a versenyzők a szentendrei sziget csúcsától a MAC klubházáig úsztak le. Halassy és Páhok, a két favorit rögtön az élre került és 5 km-en keresztül „ölték” egymást. Ezután a kis Páhok visszaesett és Halassy, előnyét folyton növelve, nagyszerű kondícióban győzött. Halassyt ma ezen a távon az európai úszók közül csak Arne Borg és Bergess tudná megelőzni, de Amerikában és Ausztráliában is csak egy-két versenyző akad, aki jobb lenne nála. A kis újpesti úszó jelenleg 17 éves, vagyis abban a korban van, amikor a fejlődés a legnagyobb arányú. Reméljük, hogy Halassy jövőre ismét egy perccel javít 1500 méteres rekordján és ha úgy fejlődik tovább, ahogy mi elképzeljük, akkor ő lesz az első távúszó (természetesen csak néhány év múlva), aki a La Manche csatornát 12 órán belüli idő alatt átússza.

Egyéni bajnokság:

1.   Halassy Olivér (UTE) 1 óra 04 perc 09 mp.,

2.   Páhok István (MTK) 1 óra 05 perc 29 mp.,

3.   Szabó István (MTK) 1 óra 08 perc 55 mp.

(Nemzeti Sport, 1926. szept. 11.)

A TELJESÍTMÉNY HŐSEI

„Adminisztratív úton tiltsuk meg

hivatásos ökölvívóként való

működését!”

Papp László

AKITŐL ELVETTÉK A VILÁGBAJNOKSÁGOT

A 19 éves vagonrakodó 1945 októberében barátaival együtt ment el bokszmeccset nézni. Néhány hónapja ő maga is lejárt öklözni a Budapesti Vasutasokhoz, egyszer már meccset is játszott, de elsősorban focistának készült. Nemrég tért haza a hadifogságból, szegény volt, félig cigány, rendes munkát nem kapott, sok angyalföldi vagányhoz hasonlóan ő is a sportban látta a kitörés lehetőségét. Aznap este majdnem botrányba fulladt a beharangozott program. A csepeliek favoritja, Bicsák Gyula hiába várt ellenfelére a vasutasklubtól, az nem jött el a saját meccsére. A főleg munkásokból álló közönség egyre türelmetlenebb volt, elindult a füttyögés. Az edző kétségbeesésében a nézőtéren ülő újoncnak, a csak Görbének becézett Papp Lászlónak kezdett el könyörögni, hogy álljon ki Bicsák ellen. Ebben a helyzetben egy tisztes vereség is eredmény lehet, érvelt. Némi rábeszélés után a szótlan fiatalember vállat vont, átöltözött, és elkezdődött a meccs. A második menet után úgy kellett kikísérni a ringből a szédelgő csepeli bajnokot. Másnap a Népsport „Ki ez a Papp?” címmel írt tudósítást az eseményről: „A közönség tombolt, kalapok repültek a levegőbe. Nagy sikert aratott a 19 éves Papp. Boldog-boldogtalan odarohant hozzá, ölelték, csókolták.” Papp László négy nappal később már a felnőttcsapat tagjaként versenyzett az osztrákok ellen. Az első menetben kiütéssel győzött. Percek alatt lett sztár a teljes ismeretlenségből. Az egyszerű emberek példaképet láttak benne, annak élő bizonyítékát, hogy egy melós is képes felemelkedni. A hatalom is afféle angyalföldi mintaproliként reklámozta, ezért nem emlegették soha cigányságát vagy mély vallásosságát. És ezért vették el tőle cinikus politikai döntéssel élete lehetőségét, hogy minden idők egyik legeredményesebb bokszolójából Magyarország első profi ökölvívó-világbajnoka legyen.

Papp László 1926-ban született, édesanyja Trianon után Budapestre menekült szegény székely lány volt, édesapja kitörni vágyó, szorgalmas cigány ember. Több fővárosi lakóhely után az Angyalföldön állapodtak meg. A Fóti úti bérházban az édesanya elvállalta a házmesteri teendőket, így egészítették ki az apa gépkocsivezetői fizetését. „Szegények voltunk, de sose éheztünk”, emlékezett gyerekkorára az ökölvívó. Az apa viszont ismerte a nyomort, ezért mindent megtett, hogy fia többre vigye, mint ő. Cigányként erre három utat látott: ha fia sikeres zenész vagy futballista, esetleg bokszoló lesz. Hegedülni taníttatta Lacit, aki tehetségesnek is bizonyult, de a foci jobban érdekelte, és ha csak tehette, a grundon rúgta társaival a rongylabdát. Az ökölvívást hamar kizárták a kitörési lehetőségek közül: a kisfiú 10 évesen olyan szerencsétlenül esett le a fáról, hogy csuklóját törte. „Már nem lehetsz bokszoló” – mondta neki apja a kórházban. Azért a bunyónak nem fordított hátat. Amikor az iskolában egy nála hat évvel idősebb vagány felpofozta, a tanítás után kihívta szemtől szembeni küzdelemre. Úgy ellátta a kamasz fiú baját, hogy az többet nem bántotta a kisebbeket. De nem csak lovagias küzdelmekben vett részt: a Fóti úti utcagyerekekkel együtt szívesen kötözködtek a járókelőkkel, volt felnőtt, aki azt jósolta neki, börtönben fogja végezni. Sok barátja valóban ott kötött ki, neki szerencséje volt.

19 évesen azonnal az élvonalba került

11 éves volt, amikor édesapja tüdőgyulladásban meghalt, s ezzel az ígéretes zenei karriernek is vége szakadt. „Ha a Fater nem hagy itt olyan korán minket, talán a konzervatórium felé visz az utam. Már elég jól húztam a vonót, amikor a halála napján a Mutter megígértette velem, hogy három évig nem veszem elő a szekrény aljából.” Anyja apró vegyesboltot rendezett be a házmesterlakásban, hogy eltartsa két gyerekét. Laci a piacról hordta hajnalonként a zöldséget, reggel házhoz vitte a tejet és a friss péksüteményt, aztán iskolába ment, délután pedig fociedzésre. A család anyagi helyzete nem tette lehetővé, hogy tovább tanuljon. 15 évesen a Magyar Optikai Művekbe került inasnak, és a cég csapatában lett focista. A bokszot is újra elkezdte volna, de hamar elvették a kedvét. „Abban az időben más volt a szemlélet, mint ma. Azt mondták: ha lejön a gyerek, meg kell verni. Ha visszajön, jó bokszoló lesz. Ha nem, nem kár érte. Kaptam én is három akkora pofont, mint a télikabát. Lerongyolódott az etetőm, mint a parasztgatya. (...) Eszem ágában sem volt visszamenni. Maradt a foci.”

Szüleivel 1928 körül. Édesapja focistának, bokszolónak vagy muzsikusnak szánta

Ekkor történt, hogy néhány barátjával együtt csendőrök vitték el a strandról, nyúllopással gyanúsították. A barna bőrű fiút felpofozták, és követelték, hogy vallja be, mit tett. Később, amikor meglett a tolvaj, bocsánatkérés nélkül elengedték. „Nem fért a fejembe, hogy először fülest adtak, s csak utána mondták meg, mi a bajuk.” Javában dúlt a háború, így inastársaival együtt 17 évesen őt is besorozták leventének. Tartottak néhány lőgyakorlatot, majd felültették őket a vonatra, és indultak is Németországba. Még az édesanyját sem tudta értesíteni. A vonatot telibe találta egy bomba, ő éppen csak megúszta, társai közül sokan mellette haltak meg. Végül megszökött, és amerikai fogságba került. Hazatérve vagonrakodóként talált alkalmi munkát a Keleti pályaudvaron, itt hívták el a vasutasok sportegyesülete, a BVSC bokszklubjába. Amikor első este monoklival a szeme alatt ment haza, anyja megtiltotta neki, hogy folytassa a bunyózást: „Édes fiam, ha pofon kell, csak szólj, adok én neked minden este lefekvés előtt!” Nem fogadott szót, és néhány hónap múlva, Bicsák legyőzése után az élvonalban találta magát. A hírnevét meghozó éjjelen megpróbált lábujjhegyen besettenkedni a lakásba. „Anyám várt és jól hátba vágott a sodrófával, amiért kimaradtam. Először nem mertem megmondani, hogy bokszoló lettem.”

Papp László a Bicsák elleni meccs után azonnal az élvonalba került, soha nem kellett ifjúsági versenyzőként bokszolnia. Hirtelen jött óriási népszerűségét nemcsak annak köszönhette, hogy több mint kétszáz amatőr mérkőzéséből mindössze kilencet veszített el, hanem közvetlen stílusának is. A pesti külvárosok csibésznyelvét beszélte, jócskán merítve a cigány, sváb és jiddis argóból, és sohasem hordta fenn az orrát. Pályája kezdetén talált rá élete két legfontosabb szövetségesére: a feleségére és az edzőjére. A cukorbolti eladóként dolgozó Zsókát hosszas udvarlás után vette feleségül, mivel édesanyja kezdetben ellenezte a házasságot. Hamarosan már felesége intézte a rajongókkal való kiterjedt levelezését, volt, hogy a sportolónak írt szerelmes levelekre is ő válaszolt. 1946-ban ismerte meg a válogatott edzőjét, a 45 éves Adler Zsigmondot, az egykori légsúlyú magyar bajnokot. Adler a harmincas évek olimpiai válogatottjainak edzőjeként érte el első sikereit, ezt követően azonban zsidó származása miatt kiszorították a sportéletből. A háború után tért vissza az edzőterembe, ahol felfigyelt az első győzelmeit arató, de technikailag még képzetlen félcigány fiúra. A következő évtizedekben együtt érték el a Magyarországnak legnagyobb dicsőséget hozó bokszeredményeket. Papp ezalatt végig magázta mesterét, aki viszont tegezte tanítványát. Kettejük viszonyát jól szemlélteti a következő történet. Útban egy meccsre a vallásos bokszoló megállította az autót egy templomnál, hogy imádkozzon. „Zsiga bácsi, maga mire vár?” – kérdezte mesterétől. „Hát Lacikám, nem tudjátok, hogy én zsidó vagyok?” – hangzott a válasz. „Maga nem tudja azt, hogy csak egy istenünk van?” – és együtt tértek be a templomba.

Nem sokon múlt, hogy Papp Laci más országnak szerezzen dicsőséget, vagy más sportágban arasson diadalt. 1946-ban egy barátjával együtt – a gyorsabb sportkarrier reményében – a zöldhatáron át Csehszlovákiába disszidált. Már csapatot is talált, itthon pedig felfüggesztették a versenyzési jogát, de végül édesanyja kérésére hazatért. 1947-ben pedig komolyan elgondolkodott rajta, hogy a futball kedvéért abbahagyja a bokszolást, de végül rábeszélték a folytatásra. Innentől azonban egyenesen ívelt felfelé ökölvívói karrierje. Eredményeiről több ezer oldalt írtak már, összefoglalásul elég annyit felidézni, hogy Papp László egyike annak a három bokszolónak a világon, akik három egymást követő olimpián is képesek voltak aranyérmet szerezni. Az 1948-as olimpián középsúlyban, 1952-ben és 1956-ban nagyváltósúlyban győzött. Nem csoda, hogy a politika is megpróbálta felhasználni a saját céljaira, de ezek a próbálkozások leperegtek róla. Egy olimpia előtti edzőtáborban maga Rákosi Mátyás látogatta meg újságírók gyűrűjében. Papp megveregette a rettegett politikus vállát, és csibészes mosolyával ennyit mondott neki: „De jó kalapja van magának, hallja, hol vette?” A propagandariport elmaradt. Minden győzelme után ezrek ünnepelték, a londoni olimpia után például a nyakukban vitték haza az emberek a Keleti pályaudvartól.

Egy Koppenhágában vendégszereplő cigányzenekarral

Érinthetetlennek tŰnt, pedig a hatalom nagyon is megpróbálta befolyásolni az életét. Az 1953-as varsói Eb-re Adlert nem engedte ki vele a sportvezetés. A hivatalos magyarázat szerint elavult volt az edzői módszere, de valójában attól tartottak, hogy a páros külföldön marad, és elindítják Papp profi karrierjét. A bokszoló végül egyedül is kiutazott, és a döntőben elszenvedte élete egyetlen jelentős vereségét. A két évvel későbbi nyugat-berlini Eb előtt pedig szigorúan bizalmas feljegyzés készült a pártközpontban: „Nagyon valószínű, hogy Papp és Adler disszidálni akart az EB alkalmával. Papp felesége és baráti társasága kifejezetten reakciós, akik rossz irányban befolyásolják. (…) Papp nagyon jól tudja, hogy menedzser nélkül Nyugaton becsapják, ezért egyedül nem merte vállalni a szökést. (…) Javaslat: A fentiek miatt meg kell fontolni, hogy Papp Lászlót a jövőben Nyugatra engedjük-e. Adler Zsigmond kiutazását semmilyen körülmények között nem kell engedélyezni.” A sportoló csak akkor tudta meg, hogy mestere nem utazhat vele, amikor már a csapatot szállító buszon ült. Azonnal fogta a bőröndjét és hazament. Büntetésből megvonták a sportösztöndíját, edzőjét viszont egy időre elküldték a válogatott mellől. Papp és Adler valóban régóta gondolkodtak azon, hogy két megnyert olimpia után a sportolónak érdemes lenne profiként is megmérettetnie magát. Azt azonban el sem tudták képzelni, hogy ezt ne magyar állampolgárként, magyar színekben tegye. Papp Lacinak jó pár alkalma lett volna rá, hogy elhagyja az országot, de sosem tette. Még 1956-ban sem, amikor számos olimpikon nem tért haza Melbourne-ből. Ő megszerezte harmadik olimpiai aranyérmét, és máris tucatnyi profi szerződésajánlatot kapott a világ legnagyobb klubjaitól. Visszautasította mindet. Amikor a győzelem után hazatelefonált, a felesége megkérdezte tőle, ne menjen-e utána inkább ő a másfél éves kisfiukkal együtt. „Nem, én jövök haza. Ha minden magyar elmenne, és ha egyszer szükség lesz ránk, nem lesz itthon magyar” – hangzott a felelet. Amikor azonban a reptéren a sportért felelős pártvezető, Marosán György megkérdezte tőle, van-e valami kívánsága, nem habozott a válasszal: „Szeretném a képességem a hivatásosok között is kipróbálni”.

„Először nem mertem megmondani, hogy bokszoló lettem”

A sportvezetők ezek után sem járultak hozzá könnyen, hogy Papp profiként is szerencsét próbáljon. A hivatalos magyarázat szerint a „szocialista erkölcsbe” csak az amatőr sport fért bele. Valójában képmutatás, kicsinyes egyéni bosszúk és politikai játszmák együttese okozta az ellenállást. Marosán ígérete miatt azonban Papp végül megkapta a szükséges engedélyeket, és 31 évesen megcélozhatta a profi világbajnoki övet. 1957-től huszonkilenc professzionális meccset vívott, ebből huszonhetet megnyert, kettőt pedig döntetlennel zárt, azaz veretlen maradt. Első jelentősebb meccsére, amit Párizsban vívott a francia bajnok, Anewy ellen, így emlékezett rajongója, Jean-Paul Belmondo: „Sajnáltam, hogy csak későn lépett a profik táborába, mert a kommunista rezsim megakadályozta ebben. (...) A saját szememmel győződhettem meg arról, hogy Papp László egészen különleges bokszoló volt.” Alázattal és szorgalommal készült minden meccsére: „Akkor érkeztem az edzésekre, amikor még senki se volt ott, s akkor távoztam, amikor már mindenki hazament. Hivatásos versenyző koromban a legegyszerűbb gyakorlatokat is elővettem.” Ilyen erőnléti gyakorlat volt a favágás, amit Adler tanácsára vett fel edzésmódszerei közé. Gyorsan lépdelt előre a profik világában is. Hivatásos pályája csúcsán, 1962-ben legyőzte a legendás amerikait, Ralf „Tiger” Jonest, és ugyanabban az évben a dán Chris Christiansen elleni meccsén megszerezte az Európa-bajnoki címet. Ez utóbbi volt az egyetlen mérkőzése, amit a magyar televízió is közvetített – a többiről legfeljebb a lapok hátsó oldalain jelenhetett meg rövid hír. Győzelmei kapcsán inkább sajnálkozó kommentárok jelentek meg a tévútra került sportolóról. A Népszabadságban Tanmese címmel egy lejárató cikk is napvilágot látott egy névtelen bokszolóról, aki a szerencsének köszönhette sikereit, és aztán pénzért eladta magát. Eközben Ausztriában népszerűsége csúcsán volt, az osztrákok a saját sportolójuknak érezték, hiszen „hazai” meccseit Budapest helyett a bécsi Stadthalléban vívta. Összesen hatszor védte meg Európa-bajnoki címét. Egyértelmű volt, hogy a világbajnoki öv megszerzésével tehet koronát pályafutására.

Mai napig nem lehet tudni, hogy sikerei csúcsán miért vonta vissza engedélyét a magyar politikai vezetés. Tény, hogy már a Joey Giardello elleni világbajnoki címmérkőzés szerződései is alá voltak írva, amikor a Magyar Testnevelési és Sportszövetség kurta levélben arról értesítette Papp Lacit, hogy további mérkőzésekhez nem járul hozzá. A döntést legmagasabb szinten Biszku Béla, a Politikai Bizottság sportért felelős tagja, Gáspár Sándor szakszervezeti vezér és az OTSH vezetői hozták meg. Egri Gyula, a sporthivatal elnöke előzőleg ennyit mondott Papp feleségének: „Erzsike, a Szovjetunióban nincs profizmus. Mit szólnak a munkások? Amit maguk akarnak, az már kapzsiság.” Papp Lászlóné erre azt válaszolta, hogy férje felajánlja a bevétel felét a Fóti Gyermekotthonnak. A sportvezető közölte vele, hogy „a magyar állam el tudja tartani a gyermekotthonokat, és mielőtt baj lesz, jöjjenek haza”. A feleséget ezek után már nem is engedték ki Bécsbe, hogy segítsen férjének hazaköltözni, nehogy mégis kint maradjanak. Hazatérése után Papp Laci bement Egri irodájába, aki azzal védekezett, hogy egy bokszoló nem kereshet fél óra alatt több tízezer forintot, amikor egy melósnak pár száz forint a fizetése. „Majd ha a maga fizetése is annyi lesz, mint egy melósé, akkor én is bokszolok annyiért” – válaszolt az olimpikon, majd becsapta maga mögött az ajtót. Letiltásakor azt mondták neki, hogy most itthon van szükség a szakértelmére, ehhez képest két évig semmilyen feladatot nem kapott, értelmetlen hivatali munkát kellett végeznie. Ezekben az években a bokszról még beszélni sem lehetett előtte, felesége attól félt, hogy ideg-összeroppanást kap. Végül edzőként kezdte újra a karrierjét, de előtte még megalázó módon beiskolázták egy edzői tanfolyamra. A magyar boksz utolsó nagy korszakában olyan sportolókat segített az olimpiai győzelemhez, mint Gedó György vagy Kovács István.

Soha nem tudta feldolgozni, hogy karrierje torzóban maradt. Időskorában is elérzékenyült egy-egy interjú közben, amikor a letiltásáról kellett beszélnie, de nem vádolt senkit, emelt fővel viselte sérelmét. Amikor 65. születésnapja alkalmából – mintegy kárpótlásként – a Boksz Világszövetség egy világbajnoki övvel ajándékozta meg, így nyilatkozott: „Én profiként is a magyar színeket képviseltem. (…) Soha nem hoztam szégyent a magyar népre.” Idős korában ott volt az alakuló cigány szervezetek ülésein, ezzel is demonstrálva, hogy sosem felejtette el, honnan jött. Aztán az Alzheimer- és a Parkinson-kór homályában már csak passzívan tűrte az ünneplést, és azt, hogy soha a magyar állam részéről nem kértek tőle hivatalosan bocsánatot az elvett lehetőségekért. Max Schmeling német nehézsúlyú világbajnok mondta róla: „Nemcsak jobb ökölvívót nem ismerek nála, de sportszerűbbet sem. (...) Papp László az ökölvívás legnagyobb úriembere.” Valóban az volt, egy kifogástalan úriember csibészes mosollyal az Angyalföld mélyéről.

„Papp László kitért a részére felajánlott lehetőségek elől. A beszélgetés során kifejtette, hogy működésével senkinek sem árt, és ezt folytatni akarja és meg akar küzdeni a világbajnoki címért. A részére felajánlott lehetőségek pedig – érdemeire való tekintettel – mindig rendelkezésére fognak állni. (…) a Politikai Bizottság határozata után az általános rendezés megköveteli, hogy ezt a kérdést is rendezzük. Konkrétan Papp László helyzetét, működési feltételeit, jövőjét. Elvileg pedig a professzionalista sportolás kérdését általában.

1./   Ha minden kísérlet eredménytelen marad, akkor adminisztratív úton tiltsuk meg további  hivatásos ökölvívóként való működését.

2./   Az egész magyar sportmozgalom agitációs és propaganda munkájában az eddiginél nagyobb  teret kell biztosítani a professzionalista sport elleni felvilágosító munkának.”

(Az OTSH elnökhelyettesének feljegyzése Papp Lászlóról, 1962)