Hacsak      

úgy nem...

Hacsak

  úgy nem...

Zsidó alapviccek

Dés Mihály válogatásában

Corvina

© Dés Mihály, 2014

Borítóterv : Sebastian Stachowski

Borítógrafika: Dés Márton

Kiadja a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6267 1

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Előszó

„Kész röhej”, mondaná minden ép érzékű ember egy újabb zsidóvicc antológia hírének hallatán, és – mi tagadás – én is megrökönyödnék egy kissé, hisz végtére én is csak Karinthyn nevelkedtem, és én is tudom, hogy humorban semmiképp se válhat nevetségessé az ember. Nem politika ez vagy micsoda.

A fentiekből egyenesen következik, hogy halálosan komolyan gondolom ezt az új viccválogatást, és hogy rettenetesen súlyos érveket tudok felhozni mellette. Mindjárt hármat is. A legrövidebben kifejthető a leghosszabb: tessék átugrani a bevezetőt, szemezgetni a viccekből, és ha van egy kis humorérzékük, hamarosan-humorosan belátják, hogy igencsak szükség volt rá.

A második érv az elsőnek a visszája, ergo nem is szükséges elolvasni hozzá a vicceket. Számomra a világ egy összefüggéstelen, gomolygó őskatyvasz, amelyben csak megfelelő antológiák segítségével igazodhat el az ember. Természetesen mindenkinek magának kell kiválogatnia, amire szüksége van. Szerelemben, barátságban, hírben, munkában, ételben, italban, könyvben, képben, hangban és persze viccben is. Van úgy, hogy más válogat helyettem – egy médium hírszerkesztője, egy DJ, egy irodalmár, egy utazási iroda, egy szóvivő... –, de – legyen az ember válogatós! – azt meg pláne nem kell készpénznek venni.

Sok tucatnyi, vagy még annál is több versantológia látott napvilágot az elmúlt száz évben hazánkban, de egyik sem tett olyan maradandó hatást olvasók százezreire, mint Szerb Antal Száz verse. Ez a helyzet a népmesékkel is. Volt ott már minden, még az ellenkezője is, de semelyik gyűjtemény se tudta olyan elragadóan megjeleníteni a magyar népi fantázia lenyűgöző bőségét, a magyar népnyelv édes, ízes gazdagságát, mint ahogy azt Illyés Gyula tette a Hetvenhét magyar népmesében.

Hogy a zsidó viccekből még soha nem készült egy Száz vershez vagy Hetvenhét magyar népmeséhez fogható válogatás, arra akkor jöttem rá, amikor a Pesti barokk című kései első regényem egyik e témába vágó passzusához kerestem anyagot. Megvolt nekem majd mindegyik zsidóviccgyűjtemény, amelyik a nyolcvanas évek elejétől kezdve, jó negyven év kényszerszünet után – azt mégse mondanám, hogy mosolyszünet után, mert azért viccelődtünk mi is, ők is – megjelent mifelénk. Egykori ceruzabejegyzéseimet követve rájöttem, hogy ezeket én annak idején egytől egyig abbahagytam, és sohase vettem újra elő őket. Megkonzultáltam néhány ismerősömmel: kiderült, ők is ugyanígy voltak vele. Vajon miért? Megpróbáltam kideríteni.

Az első, amit fölfedeztem, hogy egy csomó jó – mit jó?!, legjobb! – vicc nincs is benne ezekben az antológiákban. Például az, hogy „Mi lesz itt, Úristen, mi lesz itt?”, kérdi Grün kétségbeesetten, mire Kohn morogva legyint: „Mi lesz, mi lesz...! De addig mi lesz?!” Vagy az, hogy hol érzi jól magát az öreg Kohn (útközben) meg az, hogy „És a belgák hová álljanak?”. Vagy akár – az antiszemitizmus kapcsán – a „Pedig lenne rá igény...!”. Hát az meg hogy lehet?

Készítettem én már jó néhány antológiát, novellásat, verseset, drámait – humorosból ez az első, de mint látják, ezt se viccből csinálom –, és ahhoz mindig el kellett olvasnom egy csomó hasonló válogatást. Jól tudom hát, hogy – kis variációkkal és még kevesebb kivétellel – a válogatók egymást másolják. Ez rendben is volna: mindenki hozott anyagból dolgozik, én is ezt teszem. De azért a nagy másolgatás közben nem árt odafülelni, amikor viccmeséléssel zaklatják az embert. Mindenesetre ezeknek a soha, sehova be nem vett, valószínűleg újsütetű alapvicceknek a hiánya is indokolhatja a jelen gyűjteményt.

Van itt még más is, csak az már a beharangozott három súlyos érv közül a legeslegsúlyosabbik tartományába tartozik. Ezért is hagytam utoljára. Annyira súlyos (vagy inkább kínos) érv ez egy új válogatás mellett, hogy kis szakmai kitérőt vagyok kénytelen tenni a felvezetéséhez. Sorkatonai szolgálatom első hadgyakorlatán szeretett századosunk szíves figyelmünkbe ajánlotta a helyzetből adódó esetleges balesetveszélyeket: „A katona csak bámul, bámul, de a problémát nem veszi észre (kis szünet). Pedig itt teknikák járnak-kelnek (kis szünet), és eseményeket (nagy szünet), meg rendkívüli eseményeket okoznak elő.”

Így van ez az irodalomban is: az olvasó csak olvas, olvas; a teknikákat bezzeg nem veszi észre. Én sem. Amíg csupán önös érdekből – puszta élvezetből vagy sima mazochizmusból – olvasunk, addig a magunk saját vagy ránk erőltetett elvárásai szerint értelmezzük a szöveget, és ami ebbe nem illik bele, azt észre se vesszük, vagy átalakítjuk. Mint amikor gyerekkorunkban átugrottuk a hosszú leírásokat, és mégsem maradtunk le semmiről, mert a fejünkben hiánytalanul kipótoltuk a kihagyott részt. Viszont amikor professzionális gyanakvással, szakmányban olvas az ember, könnyebben észreveszi a stikliket.

Én konkrétan azt vettem észre, amikor a Pesti barokkhoz kerestem minden idők legjobb húsz-huszonöt zsidó viccét, hogy a közkézen forgó gyűjtemények tele vannak antiszemita mókázással. Ez így első hallásra kissé bizarrnak hathat, de bővebb magyarázkodás helyett fölteszem a kérdést, hogy önök miként ítélik meg az alábbi tréfát, amely sok, zsidók által készített és magát zsidó viccantológiának deklaráló kötetben szerepel:

Feldúltan ront be Kohn a kávéházba:

– Képzeld Grün, ma korábban mentem haza, és mit látok? A feleségem a Blau Izsóval hetyerészik a díványon!

– Remélem, rögtön elégtételt vettél?

– De mennyire! Eladtam a díványt a Blaunak dupla áron!

Vagy ezt:

– Te, Lejzer, szeretnék gratulálni a lányod eljegyzése alkalmából.

– Köszönöm.

– Hanem egyet nem értek: rendes, jól szituált kereskedő létedre hogy adhatod a lányod egy fircli kis könyvelőhöz?

– Micsoda? Fircli kis könyvelő? Öregem, ez egy művész. Kétszer is lekönyvel neked akármit, és az adóbevallási íven egyszer sincs rajta.

Vagy mondjuk ezt:

Egy amerikai és egy izraeli üzletember utazik egy hajón. Hirtelen hatalmas lárma: süllyed a hajó! Az amerikai odarohan a kapitányhoz:

– Mennyire van biztosítva a hajója?

Odarohan az izraeli is:

– Mennyiért adja el a roncsot?

A zsidó viccek közismerten egyik legnagyobb erénye az önkritikus él. A legtöbb nemzet inkább más népeken élcelődik, vagy – ha már – kipécéz a saját országában egy csoportot vagy foglalkozást. De a fenti vicceknek semmi közük az öniróniához, viszont annál több az antiszemita előítéletekhez, amelyeket e viccek terjesztői minden jel szerint kedélyesen magukévá tettek. Olyan ez kábé, mintha a következő élcet egy román mesélné hahotázva:

– Mi a különbség a magyar és a román között?

– ????

– Hát hogy mind a kettő kész eladni a saját anyját, de a román még árengedményt is ad.

A hagyományos gyűjteményekben több variációja is szerepel ezeknek az öngyalázó vicceknek. A bemutatottak ugye a pénzéhes, mindenkin áttaposó, az erkölcstelenségig anyagias zsidó sztereotípiáját erősítik. Van aztán ennek egy vagánykodó verziója is, amelyik a zsidók ménkű nagy eszét ünnepli a gójok rovására. Ez is egy alaptípus. Megvan minden népnél, hogy mást ne mondjak, a székely góbé-viccek is ilyenek. De azokban – és persze a vonatkozó zsidóviccek többségében is – a hős általában valami aránylag jópofa és indokolt furfanggal jár túl mások (a másik) eszén. Például, mert az be akarja csapni őt, vagy kötözködik vele. De kérdem én, mi a kópés furfang egy olyan otromba, a zsidót élősködő, másokat kihasználó szörnyetegként bemutató viccben, mint ebben:

A vásárról hazafelé:

– Csak azt tudnám, honnan veszik a gójok azt a rengeteg pénzt, amit keresünk rajtuk?

 Vagy itt van egy másik, ezt se az ujjamból szoptam:

– Te, Smul – kérdi egyik bóher a másiktól –, a gyermeknemzés az munka, vagy szórakozás?

– Naná, hogy szórakozás! Ha munka lenne, azt is gójokra bíznánk.

Engem speciel idegesítenek a simán csak dicsekvő viccek is. Önigazoló és – óhatatlanul – másokat ilyen vagy olyan fokon pocskondiázó jellegük ellentétes az igazi vicc kritikai szellemével. Meg laposak is. Kiszámíthatók. A zsidóviccek esetében pedig végképp nem kóserek, hiszen – a mindenféle előítéletektől leginkább sújtott népről lévén szó – joviális visszhangot adnak annak a velük kapcsolatos makacs sztereotípiának, amely szerint mindig csak ügyeskednek, mindig jól járnak, illetve annak, hogy ők a világ urai. Íme egy zsidó körökben igen népszerű példa, amely nem annyira a szokásos gyűjteményekben terjed, mint inkább interneten:

Egy katolikus, egy protestáns, egy muzulmán és egy zsidó együtt kávézik:

A katolikus: Gazdag ember vagyok, megveszem a Citibankot! 

A protestáns: Rengeteg pénzem van, kinéztem magamnak a General Motorst! 

A muzulmán: Mesés vagyonom van, a Microsoft céget fogom megvenni!

A zsidó kevergeti a kávéját, majd megszólal: Nem adok el semmit!

Természetesen az öndicséret sem zsidó specialitás. Ilyesmi például az a pesti vicc is, amelyik úgy definiálja a magyart, hogy ő az, aki előreenged téged a forgóajtónál, majd amikor átmész rajta, udvariasan köszönt a túloldalon. Az már más kérdés, és minimum Freud doktor kéne az értelmezéséhez, hogy mi van akkor, ha – mint én gyanítom – ez valójában egy zsidó vicc, amelyet valami olyasféle élmény inspirált, mint a magyar zsidók hollywoodi sikerei?

Teljesen érthető, hogy az egyes nációk, népcsoportok – ha már másoktól nem hallanak túl sok hízelgőt magukról – saját kezükbe veszik a magasztalásuk sorsát. Csak éppen nem mindegy, hogy miképp. Ha már választani lehet, én azt a fajtáját preferálom, amelyik abszurditásig vitt vaslogikával a talpáról a feje tetejére állítja mind az önsajnálat, mind pedig az öndicséret lélektanilag amúgy nagyon is indokolt műveletét. Mint például az a vicc, amelyikben Kohn szélsőjobboldali újságokat olvas, mert minden más hírforrásból az derül ki, hogy a zsidókat üldözik, bántják, mindenki ellenségnek tekinti őket, viszont a fasiszta fórumok szerint okosak, gazdagok, és ők irányítják az egész világot.

Létezik aztán a dicsekvő vicceknek egy politikai és vallási igazságok/sérelmek bizonyítására használatos változata is. Íme egy szó szerint klasszikus példa:

A kalifa vitát rendel el egy zsidó és egy karaita{1} között. Aki be tudja bizonyítani, hogy a hite régebbi, annak gazdag ajándékot ígért.

A kitűzött napon mindketten ott voltak a kalifa palotájában. A karaiták küldötte pompás sarut viselt, a zsidó azonban lehúzta a saruját és a kezében tartotta. Mikor a kalifa meglátta a zsidót mezítláb bejönni, rákiáltott:

– Mezítláb merészelsz a szemem elé kerülni?

– Nagyuram! – felelt a zsidó. – Ez nálunk a legnagyobb tisztelet jele. Mikor Mózes az Isten előtt állt, rajta se volt saru.

– Na jó, de minek tartod a kezedben?

– Midőn a zsidók a Sinai hegyén álltak, le kellett vetniük saruikat. Amikor visszaértek a táborba és fel akarták venni, nem találták, mert egy karaita ellopta őket. Azóta hagyomány, hogy ilyen alkalmakkor a kezünkben tartjuk.

A karaitát elöntötte a düh:

– Akkor még nem is voltak karaiták!

– Akkor meg...?

A kalifa gazdagon megajándékozta a zsidót, és miniszterévé tette.

Ez már feltétlenül egy szofisztikáltabb építmény, de – önigazoló lévén – ugyanannyira manipulatív is. A manipulációval pedig az a baj, hogy – a jó viccel ellentétben – az összes nézet rendelkezésére áll. Ez a vicc is megvan mindenféle előjellel: székely–román viszonylatban, és persze palesztin–izraeliben is. Csak ott a palesztin bizonyítja be, hogy ők voltak ott előbb.

A hitsorsosaikat igen ellenszenvesnek beállító zsidóvicceknek van végül egy egészen különös variánsuk: ahol az önbecsmérlés nőbecsmérlésben nyilvánul meg. Azért különös ez, mert – bár persze volt és főleg van mindenféle a zsidóknál is – a családközpontúságukat még az ellenségeik sem szokták vitatni. Legalábbis hajdanán. Mindenesetre az efféle megalázó, nőgyűlölő tréfák elég idegenek a hagyományaiktól:

Schwarzék válni akarnak, de nem tudnak megegyezni, hogy kivel maradjon a gyerek.

– A gyerek az enyém – csökönyösködik az asszony–, mert én szültem!

– Smá Isroel! – forgatja a szemét Schwarz. – Ha én bedobok egy tizest az automatába és kijön a csokoládé: kié a csokoládé, az enyém, vagy az automatáé?

Vagy:

Kohn lógó orral állít be a kávéházba. A barátai tudakolják, hogy mi baja?

– Meghalt a feleségem.

Zavart csend támad, majd megszólal Grün...

– Nem is igaz... Biztos csak azért mondod, hogy irigyeljünk.

Lehet persze azt mondani, hogy ezeket a vicceket csak a mi politically correctséggel átmosott agyunk tartja – ahogy manapság mondják – szexistának, és hogy az általam antiszemitának minősített élcelődés csak a Holakauszt utáni érzékenység szerint az. Szerintem már ez is elegendő lenne ahhoz, hogy ne fogadjuk el őket, különös tekintettel arra, hogy a felsorolt példák a Shoa után megjelent könyvekből{2} valók. Maguk a viccek viszont inkább korábbiak, ami azt jelenti, hogy a II. világháború előtti, mindenáron be- és elfogadásra vágyó, törleszkedő magyar zsidó középosztály semmi kivetnivalót nem talált ebben az öngyűlölő humorizálásban. És aki cinkosan kuncogva magáévá teszi a róla terjesztett legdegradálóbb előítéleteket, az nem sokat tehet, amikor ezen előítéletekre hivatkozva ténylegesen elkezdik diszkriminálni őt.

Gondolhatják, hogy nem egy vicc-csendőrség fölállítását javaslom. A határok itt sem húzhatók meg pontosan és időtállóan. Itt van például egy határeset:

Az Úristen megelégeli a világ bűneit, és bejelenti, hogy tíz nap múlva özönvizet bocsát a földre.

Az amerikai elnök tévébeszédben fordul népéhez: Imádkozzatok, böjtöljetek, adakozzatok! Tíz napunk van arra, hogy kiérdemeljük a mennyországot.

A francia elnök is beszédet intéz népéhez: Minden ételt-italt szétosztunk! Élvezzük az életet, amíg lehet!

Az izraeli elnök csak ennyit mond: Zsidók! Tíz napunk van arra, hogy megtanuljunk víz alatt élni.

A mesélés kontextusától függ, hogy ez a vicc a mindig jól járó, fineszes zsidó kliséjét erősíti, vagy éppen annak a mindenkinél többet sanyargatott népnek az önképét, amelyiknek nincs más választása, mint hogy megpróbálja túlélni a ciklikusan rázúduló özönvizeket.

Az antiszemita-gyanús és nőgyűlő viccek mellett van még három gyakori típus, amelyet igyekeztem mellőzni. Az egyik az úgynevezett falucsúfoló. Ez is az etnocentrikus (vagyis önmagukat mások kifigurázásával vagy saját maguk kiemelésével meghatározó-megerősítő) viccek körébe tartozik, csak itt nem egy másik népcsoport, hanem a saját tágabb közösségük egyik részének – többnyire egy falunak vagy kisvárosnak – az ostobasága a célpont. Ilyen volt a magyaroknál Rátót (a ma már Veszprémhez tartózó Gyulafirátót), a németeknél Schilda (a Schildbürger Witz ihletője), az angoloknál Gotham (ebből lett a Wise men of Gotham legendája), a spanyoloknál (még ma is) Lepe vagy a bolgároknál Grabovo (melynek lakói viszont vígan bevállalják a billogot, és humormúzeumot meg viccfesztivált alapítottak). A kelet-európai zsidók körében a mai Lengyelországhoz tartozó, de szinte az ukrán és belorusz határon fekvő Chelm lakóinak butaságáról született rengeteg adoma, amelyek közül jó néhány aztán megjelenik más népek csúfolódó történeteiben is. Kedves, bugyuta faviccek ezek, egy is elég belőlük, hogy a többit elképzelje az ember:

Egy chelmi illetőségű férfi elmerülten keresgél valamit az utcai lámpa fényénél. Egy ismerőse megszólítja:

– Elvesztettél valamit?

– Ne is mondd, egy rubelt!

– Hol? Itt?

– Nem, dehogy, a másik utcában!

– Akkor miért itt keresed?

– Mert ott nincs világítás...

A másik minden ilyen gyűjteményben gyakran szereplő típus az a nekünk már az érthetetlenségig belterjes vicc, amelyik valamilyen hitéleti tétel, szokás vagy elnevezés félreértésén alapul.

Vendéglőben fizetéskor Thal bácsi csak a levest és húst mondja be, a tésztát nem.

– Thal bácsi, elfejtette elmondani a bróhét: ajsze maaszé berésith!

– Hogy jövök én hozzá? Hiszen nem is villámlott!

– Az igaz, hogy kint nem villámlott, de itt viszont bliccelt egy tésztát!

– Az igaz, de nem először történt.

(Magyarázat: az ajsze máásze a villámlásra mondott áldás. A bliccel elmulaszt, meglóg, de a blitz villámot, villámlást is jelent. Viszont az áldást csak az első alkalommal kell elmondani.)

Egy ilyen nyakatekert élc hallatán érti csak meg az ember azt a régi jiddis mondást, miszerint „a zsidó vicc az, amelyiket egy gój sem ért, és minden zsidó ismer”. Arra persze kíváncsi lennék, hogy manapság hány zsidó értené ezt a viccet, már ha annak lehet tekinteni egyáltalán, de a kérdés, amit a fenti definíció fölvet az az, hogy ha ez így volt, akkor hogyan lett mindenfajta humor közül éppen övéké a legegyetemesebb? Hát, tetszik, nem tetszik: a kiválással, az asszimilációval. Végtére mindig is a disszidensek biztosították a zsidóság univerzalitását: Jézus, Pál, Marx, Freud, Kafka, Einstein...

Az időtálló zsidó vicc tehát valahol a belterjesség és a teljes beolvadás konfúz mezsgyéjén jön létre, és kell hogy legyen benne egy olyan, a zsidó mentalitásra, gondolkodásmódra jellemző (vagy jellemzőbb) szubsztancia, amiben mások is magukra ismernek. Arra még visszatérek, hogy mi is lenne ez a bizonyos szubsztancia (ha egyáltalában van ilyen), most csak azt jelzem, hogy azokat a vicceket is igyekeztem kiszűrni, amelyekben nyomát sem találtam ennek, még ha a szereplői zsidóként vannak is feltűntetve.

– A házasság egy lutri – sóhajtozik Grün.

– Ahogy te tévedsz! – feleli Kohn. – A lutrin néha nyerni is lehet.

Vagy:

– Táte, mi a prosperitás és mi a krízis?

– Várj, elmagyarázom, Móricka. A prosperitás: Mercedes, pezsgő, szerető. A krízis: metró, Kőbányai, anyád...

Ez a bevezető egyre jobban kezd hasonlítani arra a közmondásos zsidó összetartást illusztráló viccre, amelyben Kohn két zsinagógát épít egy lakatlan szigeten: az egyik, ahová imádkozni jár, a másik pedig, ahová soha be nem tenné a lábát. Miután ilyen jól elmagyaráztam, hogy milyen vicc nem teszi be ide a lábát, lassan azt is illene megmagyaráznom, hogy véleményem szerint milyennek van itt a helye. Amihez viszont azt kéne tisztázni, hogy – a felsorolt elrettentő példák ellenére – mi teszi a zsidóviccet a műfaj legsokszínűbb és -szellemesebb képviselőjévé?

Senkise gondoljon valami zsidó felsőbbrendűségre, kiválasztottságra. Chaim Weizmannak abból a megállapításából indulnék ki, hogy a zsidók pont olyanok, mint a többi nép, csak egy kicsit jobban. Így van ez a humorban is. A zsidó vicc tematikailag olyan páratlanul gazdag, szellemében olyan különlegesen, szinte az önellentmondásig változatos és kifinomult, hogy nincs az az emberi gyarlóság, társadalmi visszásság, ami megmenekülhetne kaján kritikájától.

Sok oka van ennek. Már maga a zsidó vallás is egyfajta kritikai hozzáállásra predesztinál, hiszen az egyetlenegy Istenben való vakhiten kívül nincsenek dogmái, viszont minden, a szent szövegek legfőképpen, értelmezést – tehát vitát, okoskodást, kvázi szövegkritikát – igényelnek.

 A szájhagyomány szerint régen nem azt kérdezte a kelet-európai zsidó papa a fiacskájától, hogy „na, hogy’ feleltél ma az iskolában”, hanem azt, hogy „hogyan kérdeztél?”. És aki kérdez, az talál: megkérdőjelezni valót, megcáfolni valót, netán kinevetni valót. Ez a talmudi hagyományokban gyökerező és a „magyar ember evés közben nem beszél” szellemétől alig 180 fokkal eltérő attitűd fejlesztette ki azt a deduktív gondolkodásmódot, azt a sajátos dialektikát, ami a zsidó humornak is egyik éltetője, meg annak a hohmecolásnak – újabban, angol közvetítéssel, pilpolnak – nevezett szőrszálhasogató okoskodásnak is, ami ugyanakkor a zsidó humor egyik fő céltáblája.

A hohmecolás mellett az azeszség a zsidóság másik jellegzetes, karikaturisztikus tulajdonsága. Az azesz vagy azesz pónem (azesz pofa) afféle szemtelen, beszólós, mindenféle tekintélyre és formalitásra fittyet hányó, de nem feltétlenül élelmes vagy törtető figura.

A másság és a vele járó megkülönböztetés és üldöztetés is hozzájárult a kritikai, élcelődő szellem kialakulásához. Nemcsak amiatt a közhely miatt, miszerint a humor a szenvedők egyik lehetséges menedéke, túlélési stratégiájának fontos eszköze, hanem azért is, mert az áldatlan körülmények egy olyan önszervezési folyamatba kényszerítették a zsidóságot, amelynek eredménye az őket egyszerre körülvevő és kiközösítő hűbéri társadalmaktól gyökeresen különböző, sokkal demokratikusabb közösségek létrejötte lett. A zsidó vallásnak inkább az igazságot és igazságosságot, mint a szeretetet és föloldozást preferáló jellege és a keresztényekénél sokkal kevésbé hierarchikus, központi hatalmat nem ismerő egyházi struktúrája csak segítette ezt a folyamatot.

Amint azt annyi vicc is illusztrálja, ez egyáltalában nem azt jelenti, hogy a hagyományos zsidó közösségekben szociális harmónia honolt volna, vagy hogy a gazdagok nem voltak éppen olyan lelketlenek, dölyfösek és kapzsiak, mint másutt. Azt viszont jelenti, hogy a zsidóknál aránylag nagy volt az átjárás a társadalmi rétegek között – amiben a vallás és a tudás különleges rangja is szerepet játszott; például az, hogy a gazdag kereskedő büszke lehetett, ha egy szegény, de tehetséges rabbinövendék vette el a lányát –, meg azt is jelenti, hogy a kisemmizettek nem feltétlenül estek hasra hitsorsosaik hatalmától, sőt – a rendi társadalmakhoz képest – aránylag büntetlenül ki is figurázhatták azt. Ez a nyitottabb közösség, ez a belső társadalmi mobilitás is magyarázza, hogy a zsidóság jobban feltalálta magát a polgári rendszerben. Ahogy a vicc is, amely per definitionem demokratikus, a polgári rendszerben találta föl magát.

A humor bizonyára örök – ha máson nem, azon már a neandervölgyiek is halálra röhögték magukat, ha valamelyik balek törzstársuk felbukott egy mamutagyarban –, a vicc viszont csak az egészen modern korban bontakozott ki. A zsidóknál is pont így volt ez. Tréfás anekdoták, humoros történetek már a talmudi időkben is léteztek, de a zsidó vicc táptalaja a XIX. század végi, XX. század eleji kelet-európai stetl – azaz egy főleg vagy kizárólag zsidók által lakott mezővárosféle, amelyet kívülről egy igen ellenséges világ vett körül, belülről pedig egy többé-kevésbé önkormányzó teokráciaféleként működött –, illetve a századfordulós Közép-Európa (vagyis az Osztrák-Magyar Monarchia és Németország) városai, ahol viszont a zsidóság többsége már asszimilálódott.

E két nagy tradíció máig nem apadt el. Élnek és virulnak a legjobb régi viccek, az új történelmi helyzetek pedig – különösképpen a szocialista világrend – a zsidó vicc egyfajta reneszánszát hozták. Nálunk az eufemisztikus pesti humor kategóriába sorolják azt a rengeteg Kohn és Grün viccet, amely a kommunista bornírtságokat a békességre vágyó és kissé megalkuvó kispolgár szemszögéből teszi nevetségessé. Argentínában – ahová egyenesen a stetlből érkeztek a zsidó bevándorlok – inkább a kelet-európai hagyományt viszik tovább, az Egyesült Államokban mindkettőt. De ami az új amerikai zsidóvicceket illeti, azok elég együgyűek. Úgy látszik, a jó vicchez kell egy kis extra szorongás, ami a jóléti demokráciákból sajnos hiányzik. Freuddal szólva – aki egy kiadós rezsicsökkentéssel fölérő energia-megtakarítási mechanizmusként írta le a vicc működését – nem lehet ott jó vicc, ahol nincs elég megtakarítanivaló energia.

Freud bizonyítja be azt is, hogy a vicc mechanizmusában szerepet játszik a tudatalatti. Nevezetesen, hogy mind az elmondása, mind pedig a befogadása úgy működik, mint az elszólások. Ez esetben pedig a folyamat bizonyos regressziós mellékhatásokkal jár. Így már érthető, hogy egyébként normális, civilizált emberek (sőt, minél civilizáltabbak annál inkább) nyerítve, térdüket csapdosva vihognak igen rossz, primitív, ízléstelen vicceken. Vagyis olyanokon, amelyek közül ide remélhetőleg egy se került be.

Igen ám, de mi az, ami bekerült? Amikor a kiadó igazgatójának elmondtam, hogy mit szeretnék kihagyni, ő azt javasolta, hogy akkor viszont csak alapviccek legyenek benne... Alapvicc! Beh csodálatos egy szó ez! Nem véletlen, hogy amikor megpróbáltam lefordítani néhány nyelvre, sehogy se sikerült. Mindegy, mi értjük, sőt szeretjük. Joggal. Mert az alapvicc sokkal több, mint egy jó poén: az alapvicc túlmutat önmagán. Értelemszerűen egy alaphelyzetet figuráz ki. Egyénien, ámde példázatszerűen. A fiának két nyakkendőt ajándékozó jiddise máme nem csupán az örökké szemrehányó, bűntudatot keltő anya portréját tipizálja, hanem a neurózisból ismert úgynevezett kettős kötés jelenségét (azt, hogy hiába történik velünk valami jó, úgyis azonnal megtaláljuk hozzá azt a negatívumot, ami biztosítja rossz közérzetünk fenntartását) modellezi le megvilágosító egyszerűséggel. Tekintve, hogy nyugati civilizáció népességének mintegy 112 százaléka szenved ebben az önkéntes boldogtalansági kórban, ezt a viccet receptre kéne felírni, tanítását pedig be kellene vonni a népoktatásba.

Másik alaptulajdonsága az alapvicceknek, hogy – mint homályba merült klasszikus versek bizonyos sorai – a csattanójuk önálló életre kel, szállóigévé válik. A „Jó ez nekünk?”, az „Abból élek, hogy szombaton zárva tartok”, a „Pedig lett volna még egy-két ötletem”, az „Akkor ki van az üzletben?”, az „Ügyes!!!,” a „Meg a biciklisták...”, az „Egy icipicit terhes”, a „Hacsak úgy nem...” vagy a „Tudod mit? Neked is igazad van” az élet ezernyi helyzetében vigaszt és magyarázatot adó diagnózisok, amelyek a hozzájuk tartozó vicc nélkül is működnek. 

Ha még zsidó is az az alapvicc – szóval, mint a fentiek –, nagy eséllyel van benne valami pesszimista vitalitás, egy igen erős önkritikai él és egy jó adag tekintélyromboló szemtelenség, hogy azt ne mondjam, azeszség. Elég gyakran meghökkentő parabolát, talányos filozófiai tanmesét is rejtenek ezek a viccek. Ha kivennénk belőlük a humoros elemet, valami haszid bölcsesség vagy zen példázat kerekedne ki belőlük. De hát miért is vennénk ki? Bölcsnek így is bölcsek, és még röhögni is lehet rajtuk.

Még annyit, hogy több viccet a magam nyelvi képére gyúrtam. Az hagyján, hogy a régi gyűjteményekben – amelyek között sok a fordítás – gyakran elég slendrián módon fogalmaznak: „Azzal van vádolva, Kohn...”, „Mikor Bécsben Lueger csinálta az antiszemitizmust...” Az viszont már kevésbé kimagyarázható, hogy az újabb kiadványok rendre változtatás nélkül veszik át ezeket a magyartalanul – és ami rosszabb –, humortalanul megfogalmazott mondatokat.

Ami pedig a válogatást illeti, biztos lesz olvasó, aki hiányolja ezt vagy azt a viccet, de egy antológia nem attól érdekes, ami kimarad belőle, hanem attól, ami benne van. Nyilván akad jó néhány nagy külföldi vers, amelyik bekerülhetett volna Szerb Antal fölülmúlhatatlan válogatásába. Hozzájuk is az a száz vezet el, amelyet ő számunkra halhatatlanná tett.

Dés Mihály

Ki a zsidó,

és miért jó az neki?

„Büszke vagyok a zsidóságomra”, mondta Osztropoli Herschel, a kelet-európai zsidóság XVIII. és XIX. század fordulóján élt Till Eulenspiegelje. „Akkor is zsidó lennék, ha nem volnék rá büszke. Akkor már inkább felvágok vele”.

⊡  – Hogy hívják?

– Lévy Ábrahám.

– Hol születetett?

– Inowrazlavban

– Foglalkozása?

– Ószeres.

– Vallása?

– Mondtam, bíró úr, hogy Lévy Ábrahámnak hívnak, Inowrazlavban lakom és handlé vagyok. A bíró úr szerint lehetek én ágostai evangélikus?

⊡  – Két nagy bajom van – panaszkodik Kohn.

– Na és melyik az a kettő? – kérdi Grün.

– Az egyik, hogy a feleségem zsidó.

– De hát te is az vagy!

– Az meg másik.

⊡  Egy vasúti fülkében négyen utaznak. Bemutatkoznak egymásnak:

– Kertész...

– Kovács...

– Kárpáti...

A negyedik egykedvűen legyint: Engem is Kohnnak hívnak. 

⊡  Három kikeresztelkedett zsidó beszélget:

– Én azért keresztelkedtem ki, hogy megtarthassam az állásom.

– Én azért, hogy a gyerekeimet fölvegyék az egyetemre.

– Én viszont meggyőződésből...

Mire a másik kettő: Na jó, ezt meséld a gójoknak!

⊡  A kis Kohn Ilse a karácsonyfánál:

– Mama, a keresztények is ünneplik a karácsonyt?

⊡  Kohn és Grün a kávéházban üldögél. Kohn újságot olvas. Az egyik hír fölkelti érdeklődését:

– Mit szólsz hozzá: a pesti állatkertben vizilóbébi született!

Grün kétkedőn csóválja a fejét:

– Na és jó az nekünk?

⊡  – Mama, hány éves kortól lesz az ember zsidó? – kérdezi a kis Blau Rezsin.

– De mucikám, ez nem kortól függ...

– Akkor az hogy lehet, hogy én csak most leszek 6 éves, és már keresztény vagyok, a papa egy felnőtt és még mindig keresztény, a nagypapa pedig öreg, és már zsidó...?

⊡  Kohn visszatér ősatyái földjére, tele van reménnyel és bizakodással. Már Izrael partjainak közelében járnak, amikor jön velük szembe egy másik hajó. Kohn a fedélzetről figyel, és egyszer csak fölfedezi régi barátját, Grünt, aki meg éppen elmegy Izraelből.

A két barát egyszerre kiált fel:

– Meg vagy te őrülve???

⊡  A Kádár-rendszer idején Kohn engedélyért folyamodik, hogy kivándorolhasson Izraelbe. Mivel nyugdíjas, kiengedik. Igen ám, de egy év múlva visszajön. Eltelik egy év, és megint kivándorlási engedélyt kér. Megint kiengedik. Ezt megcsinálja még kétszer, és amikor újra kezdi, a BM-es tisztnek elege lesz:

– Mondja Kohn, mit szórakozik itt velünk? Kiutazik, beutazik, döntse el végre, hogy hol érzi jól magát...

– Hát..., leginkább útközben, százados elvtárs...

⊡  A transzszibériai expresszen együtt utazik egy zsidó meg egy kínai. Igen hosszú út vár rájuk, induláskor bemutatkoznak, elbeszélgetnek. Elalvás előtt a zsidó csak úgy mellékesen megkérdezi a kínait:

– Mondja, véletlenül nem zsidónak tetszik lenni?

A kínai először nem érti a kérdést, de amikor a másik elmagyarázza neki, hogy miről van szó, udvariasan hajlongva biztosítja őt, hogy nem zsidó.

Folytatódik az utazás, másnap is jól elbeszélgetnek, és egy adott pillanatban a zsidó újra megkérdezi: 

– És mondja, véletlenül nem zsidónak tetszik lenni?

A kínai már érti a kérdést, és udvariasan hajlongva mondja, hogy nem.

Így megy ez a harmadik napon, a negyedik napon, az ötödik napon és a tizedik napon is. A kínainak egyre nagyobb erőfeszítésébe kerül megtartania ázsiai nyugalmát. De megtartja.

Az utazás hátralevő részében is a zsidó minden nap valahogy sort kerít arra, hogy megkérdezze a kínait, hogy nem zsidó-e véletlenül.

Megérkeznek Pekingbe, eljön a búcsúzás pillanata, de mielőtt elválnának, a zsidó odafordul a kínaihoz:

– Tudom, hogy már kérdeztem..., de biztos, hogy nem zsidónak tetszik lenni?

A kínai nem bírja tovább, térdre rogy, és zokogva mondja:

– De, zsidó vagyok, zsidó vagyok...!

A zsidó szeme fölragyog, megöleli a kínait:

– Tudtam, tudtam! Az ilyesmit megérzi az ember... – majd hátralép, és szemügyre veszi a kínait. – Csak azt mondd meg, drága hitsorsosom, hogy ha egyszer zsidó vagy, miért ilyen ferde a szemed?

⊡  A New York-i metróban Rosenblum Áron észreveszi, hogy egy kapedlis néger jiddis újságot olvas. Döbbenten fordul hozzá:

– Mondja, magának nem elég az, hogy néger?

⊡  A már régebben kikeresztelkedett Blumenthal bankár fia feleségül fogja venni az éppen most kitért Steinmann kereskedő lányát.

– Mindig ilyen vőt szerettem volna! – mondja Steinmann –. Egy rendes zsidó családból származó, szimpatikus keresztény fiatalembert.

{1} [koraközépkori szakadár zsidó szekta híve]

{2} Természetesen vannak kivételek. Például Raj Tamás kiváló 100 + 1 jiddis szó c. könyvében nyoma nincs ennek az öngyalázó poénkodásnak. Igaz, nem is szokványos viccgyűjtemény az, csupán viccekkel illusztrálja a tárgyalt fogalmak jelentését.