BRIGITTE RIEBE

A BOSZORKÁNY ÉS A HERCEG

Brigitte Riebe

A BOSZORKÁNY

ÉS A HERCEG

A mű eredeti címe

Die Hexe und der Herzog

Copyright © 2008 by Diana Verlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Hungarian translation © B. Szabó Károly

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

B. SZABÓ KÁROLY

Szerkesztette

SZABÓ PIROSKA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 742 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága Angelikámnak, aki mozgásba hozta a dolgokat

Amikor ragyogóan tiszták az éjjelek, megjelennek a manók, és megnézik maguknak az emberek gyermekeit. Azon az éjjelen annyira beleszeretnek a legszebb gyermekbe, hogy magukkal viszik a saját világukba. Az üres bölcsőbe pedig a saját gyermeküket fektetik, egy manógyermeket…

(Alpesi monda)

Az ember az egyetlen lény, akinek nincs előre megírva a sorsa, nem mennyei, de nem is földi, nem halandó, de nem is halhatatlan, nem állat, de nem is angyal.

Giovanni Pico della Mirandola

(1463–1494)

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani dr. Monika Frenzelnek, az innsbrucki perpedes idegenvezető szolgálat vezetőjének, aki személyesen kísért el a városban Zsigmond herceg nyomait kutatva, majd a későbbiekben is nagy szakismerettel és kedvesen válaszolta meg a felmerülő kérdéseimet (www.perpedes-tirol.at).

Szintén köszönet illeti dr. Wolfgang Eckart professzort a Tübingeni Egyetemen, aki csodás részletességgel számolt be nekem a középkori gyógyászatról. Köszönöm, kedves Wolf!

Ki tudna megírni egy történelmi regényt a kompetens igazságügyi orvosszakértők segítsége nélkül? Én biztosan nem. A kolhicin mérgével kapcsolatban dr. Fabio Montichelli Salzburgból, valamint dr. Oliver Peschel, a Müncheni Egyetem igazságügyi orvosszakértői intézetéből voltak segítségemre.

Köszönöm a „latin” Hannes Auffahrtnak a szörnyű innsbrucki boszorkányperek jegyzőkönyveinek fordítását.

Szeretnék továbbá köszönetet mondani fiatal, mindig türelmes és szerencsére kritikus munkatársamnak, a történész Ina Schillingnek a támogatásáért, a változtatási javaslataiért és az alapos kutatásaiért.

Köszönet illeti az első olvasóimat, Sabinét, Monit, Michaelt és Pollót, mindenekelőtt azonban Angelikát, akivel már harminc évvel ezelőtt a boszorkányok kutatásának ösvényére léptem, és aki könyvajándékával rávezetett a regény alapötletére.

Akinek mindez felkeltette az érdeklődését, annak melegen ajánlom Yrsa Sigurđardóttir Az utolsó rítus című izlandi krimijét, amely egyszerre izgalmas és veszélyes olvasmány.

ELSŐ KÖNYV

Maskarádé

Első fejezet

– Már jönnek is, Lena, már jönnek is!

A vastag gyapjúkendő lecsúszott a fejéről, ahogy Lena izgatottan a nyakát nyújtogatta. A lány merev ujjakkal kioldotta, hogy újra megköthesse, miközben a nyakán érezte Hella szapora lélegzetét. Hirtelen rájött, hogy a barátnője csak színlelte a nyugalmat, valójában ő is hozzá hasonlóan izgatott.

– Gyerünk már! – Hella hangja élesen csengett az izgalomtól. – Gyorsan lapulj a földhöz! Nem fogja a fejedet venni, hiszen köztudott, hogy a fiatal lányok a gyengéi…

Mint egy lázálomban, Lena csengettyűszót hallott, majd díszes szánok tűntek fel előtte, amelyeket almásderes lovak húztak. Az állatok szőre kékesen csillogott a frissen hullott fehér hó hátterében. A két hátsó szánt ezüstszínűre festették, egy sas és egy hattyú díszítette őket. Az első, pompázatosabb szán orrán azonban félelmetes, fekete, kígyótestű teremtmény ült, amelyre vastag aranypikkelyeket mázoltak; a feje hatalmas kakasfejet formázott. A csőre vérvörös volt, a szeme pedig mérgeszölden ragyogott. Ennek a lénynek, a baziliszkusznak a pillantását kerülnie kellett az embernek, ha nem akarta örökre elveszíteni a szeme világát.

Lena nemcsak a februári reggel metsző hidege miatt vacogott, hanem a korábban nem tapasztalt félelemtől is. Els örökre meggyűlöl majd, gondolta a lány. Bibiana manóarcán pedig újra megjelenik az a fájdalmas arckifejezés, mint mindig, amikor előtte veszekszünk. Mégis meg kell tennem! Már régóta másra sem tudok gondolni.

A lány előrelépett egyet, azután hirtelen megtorpant, mintha inába szállt volna a bátorsága. Az utca fehér volt, és a szánokat leszámítva kihalt. Körös-körül csak a fagyos, téli pompába öltözött hegyek látszódtak. Hella és ő volt az egyetlen, aki ezen a korai órán kimerészkedett az otthonából. A szánok időközben olyan közel értek, hogy Lena megpillanthatta az utasokat: az elsőn a herceget, aki világos tollal díszített, vörös barettsapkát viselt, amelytől még szögletesebbnek tűnt az arca, mellette pedig az apró alakot, aki tarka bohócsapkát hordott, és szinte alig látszott ki a puha rókaprém takaró alól.

– Ugorj! – sziszegte Hella, és erősen oldalba bökte a barátnőjét, amikor Lena nem mozdult.

A lány előredőlt, közben azonban megcsúszott a sima talajon. Karjával hadonászva próbálta visszanyerni az egyensúlyát, de cipője sarka beleakadt a ruhája aljába. Hella a segítségére sietett volna, de elkésett.

Esés közben Lena észrevett Hella kézfején egy hosszúkás égési sebet, amely előző nap még nem volt ott. Ekkor azonban a szörny csőre már egészen közel ért hozzá. A lány erős ütést érzett, majd rémülten becsukta a szemét. A kiáltás a torkára fagyott.

Lena ájultan rogyott a hóba.

Amikor újra magához tért, apró, ráncos arc hajolt fölé. Talán egy lehetett a koboldok vagy a fák szellemei közül, akikről Bibiana fáradhatatlanul mesélt neki?

Lena túl gyengének érezte magát ahhoz, hogy tisztán tudjon gondolkodni. Valami először halkan, majd egyre hangosabban csilingelt mellette. Talán a herceg paripái tértek vissza?

– Él! Csak elájult. Mindjárt mondtam nektek, ezek a koszos parasztok robusztusabbak, mint a mi fajtánk. Az a kis vér a szemöldöke fölött semmit sem jelent.

– Hol… vagyok? – Lena feje zúgott, nyelve duzzadt és száraz volt. Kutatnia kellett minden egyes szó után, mintha eltűntek volna egy szekrényben, amelyet csak vesződve lehet kinyitni. – Mi… történt?

– Majdnem a herceg lovai alá estél, akár egy álomkóros, ez történt. – Az apró, ráncos arc most olyan közel hajolt a lányhoz, hogy Lena érezte savanykás leheletét. És még valamit: izzadtságot, amely nehéz, idegen szaggal keveredett. A lány utálkozva fordította el az arcát, amitől persze még jobban felerősödött a fájdalma. – Vagy talán már kora hajnalban részeg voltál? Akárhogyan is, az egyik ló patkója megsebezte a fejedet. Mindenesetre hatalmas szerencséd volt, tudod? Rosszabbul is végződhetett volna. Udvarmester, ha lenne szíves egy pillantást vetni…

Egy széles tenyér tolta félre a ráncos arcot.

– Nincs szükségem bámészkodókra, miközben a munkámat végzem. A tiszteletre méltó udvarmester úrral együtt szíveskedjen félreállni, hogy nyugodtan megvizsgálhassam a beteget.

Lena nehézkesen felnézett. Hatalmas termetű férfit pillantott meg kék kabátban, mellette valamivel távolabb pedig egy tarka rongykupacot vett észre. Nyilvánvaló volt, hogy ő a szüntelen csilingelés forrása, amitől csak rosszabb lett a lány fejfájása. Lena felháborodott fecsegést hallott, majd nehézkes és igencsak könnyű lépteket.

Aztán csönd lett.

– Ne mozogj! – szólalt meg valaki. – Legalábbis amíg alaposan meg nem vizsgáltalak. Nagyon megijesztettél minket!

– Hol vagyok? – suttogta Lena. – Kicsoda ön?

– A palotában – érkezett a válasz. – Előtted pedig Cornelius van Halen, őfelsége, a főherceg medikusa áll, akinek ki kell derítenie, megsérültél-e egyáltalán, és ha igen, mennyire. Fáj valamid, kislány?

– Zúg a fejem – suttogta Lena. – Azonkívül elég rosszul érzem magam, most, hogy így kérdezi. – A lány a fejéhez kapott. – Hiszen ez vér! – kiáltott fel rémülten. – Talán meg is halok?

– Ettől nem halsz meg, éppen ellenkezőleg: a vér kitisztítja a sebet, és megakadályozza, hogy befészkelje magát oda a bűzlő genny. Sajnos mi, medikusok még nem sokat tudunk az emberi testről, de legalább ebben biztosak lehetünk.

Lena életében először látott medikust.

Ha kis családjában megbetegedett valaki, mindig Bibiana volt az, aki a fogadó mögötti apró konyhakertben megkereste a megfelelő gyógynövényt, és sohasem egy tanult medikus. A lány sóhajtozást és nyögdécselést hallott, mintha a férfinak minden mozdulat nehezére esne, amikor pedig sikerült valamennyire tiszta fejjel felnéznie, Lena arra is rájött, miért.

Soha életében nem látott még ilyen kövér embert. A medikus teste egy formátlan massza volt, amely csaknem szétfeszítette a sötétbarna, bársonyszegélyes talárt. Lena egy hatalmas hassal találta szemközt magát; a férfi nyakát nem tudta kivenni, ellenben tekintélyes hármas tokát pillantott meg, amely megremegett, amikor a medikus beszélni kezdett.

– A szemöldököd feletti seb csak egy karcolás, majd később foglalkozunk vele. Ami engem sokkal jobban foglalkoztat: mennyire érzed rosszul magad? – A férfi a lány homlokát tapogatta hatalmas kezével, amely Lena legnagyobb meglepetésére puha volt, mint a dunnapehely. – Esetleg hányingered is van? – A medikus hangja feltűnő érdeklődésről tanúskodott. – Kérlek, válaszolj olyan pontosan, amennyire csak lehet!

– Nem igazán – mormolta a lány, és megpróbált felülni. Ekkor a gyomrából savas váladék tolult a torkába. Lena lehányta a ruháját, és az ágyat is, amelyre fektették. – Bocsánat! Nem akartam…

A férfi hatalmas, puha kezével gyengéden visszanyomta a lányt.

– Úgy tűnik, mégiscsak súlyosan megsérült a fejed. Ezzel nem szabad viccelni, ha nem akarsz ilyen fiatalon maradandó károsodást szenvedni. Elővigyázatosságból idehozattalak, hogy legalább könnyebben tudj lélegezni, de attól tartok, ez nem lesz elég.

A medikus szorosan Lena szemöldökére szorított egy kendőt, majd kis idő múlva levette róla.

– Hamar összeforr a seb. Egy karcolás sem marad a csinos arcodon. Most pedig lássuk, mit tehetünk még érted.

Úgy tűnt, a férfi egy edényke körül tesz-vesz, legalábbis Lena erre következtetett az egymáshoz ütődő üvegek halk hangjából. Azután a lány valami hűvöset érzett a homlokán. Friss illat csapta meg az orrát, amelyet ismerősnek talált.

– Ecetből és citromfűből készült tinktúra. Tapasztalataim szerint a legjobb szer fejfájás ellen. Ezenkívül megkapod a különleges, macskagyökérből, valamint levendula- és orbáncfűolajból készült gyógyszeremet is. Pihenned is kell. Utána majd meglátjuk.

Lena hallotta, ahogyan a férfi ismét keresgél, majd óvatosan felsegítette a lányt. A medikus gondoskodó tekintettel nézett rá.

– Tulajdonképpen mi a neved?

– Lena. Lena Schätzlin. Beszélnem kell a herceggel. Mindenképpen!

– A herceggel, leányom? – kuncogott a medikus. – Nos, ezt mindenki szeretné. De nem ilyen egyszerű a dolog. Hiszen rengeteg az előírás, a szabály, az etikett… – A férfi felsóhajtott. – Mindennap ezzel küzdünk. Ha egyáltalán lehetséges, akkor egyedül a tiszteletre méltó Von Spiess lovag, őfelsége udvarmestere készítheti elő számodra az utat. Így megy ez az udvarban, ahol mindennek megvan a maga rendje.

– De muszáj! Nagyon fontos. Csak annyit akarok, hogy…

– …újra egészséges legyél? Akkor legjobb lesz, ha pontosan azt teszed, amit mondok.

Lena engedelmesen kiitta a poharat, amelyet a férfi átnyújtott neki, pedig az italnak avas szaga és kellemetlenül édes íze volt. Amikor a lány újra ledőlt, a medikus egy nedves kendővel letisztította Lena koszos ruháját és az ágyat is, körültekintően és ügyesen, mintha mindez magától értetődő lenne. Van Halen ezután betakarta egy szőrmetakaróval.

– Most melegre van szükséged – szólalt meg a férfi. – Melegre és nyugalomra. Pillanatnyilag nincs ennél jobb gyógymód.

– Miért ez a nagy felhajtás? Úgy értem, miért teszi meg mindezt értem? – kérdezte a lány. – Egy egyszerű parasztlányért?

A medikus elnevette magát.

– Legalább a hallásod rendben van, ami megnyugtató. Tudnod kell, hogy a kis Thomele úr, az udvari törpe a szabadszájúságáról ismert. Talán azt hiszed, Zsigmond hercegnek pont ez hiányzik, éppen most, amikor nemsokára előkelő külföldi vendégek érkeznek a városba? Még a császár is részt vesz a közelgő esküvőn, valamint tucatnyi herceg, gróf, püspök meg lovag. És ilyesmi történik? A hibájából meghal egy fiatal lány? Ez lenne az utolsó dolog, amire most szüksége van.

Van Halen nem a környékről származott, ezt Lena pár szóból észrevette, bár a férfi olyan folyékonyan és választékosan beszélt, ahogyan kevesen. Azonban a beszédéből hiányoztak a kemény mássalhangzók, amelyek „a hegyek közötti ország,” vagyis Tirol lakóit jellemezték. A medikus hanglejtése könnyed és vidám volt, folyton ugrált; Lena úgy találta, olyan, mintha énekelne, amitől a lánynak önkéntelenül nevetnie kellett. Már hallott egyszer valakit így beszélni, de azóta sok idő eltelt. Ráadásul rengetegen váltottak lovat útban dél felé a Fekete Els fogadóban, amely egy ideje postaállomásként is működött…

– Hol van Hella? – mormolta Lena. Jóleső fáradtságot érzett, amelytől elnehezült a nyelve. – A barátnőm. Még itt van?

– A sóvár tekintetű apró szőke lány? – A medikus mintha már messze járt volna. – Nem kell aggódnod miatta, Lena! A hozzá hasonlóknak sohasem esik bajuk.

Lena hallotta, ahogyan a férfi kimegy a szobából.

Ágak ropogtak, vélhetően a kandallóból származott a zaj. A hatalmas, puha szőrmetakaró, amelybe beburkolózott, megvigasztalta Lenát. A feje ugyan még mindig zúgott, mintha egy csapat vadméh szálldosna benne, de a heves rosszulléte már kezdett múlni.

A palotában van!

Most már csak el kell jutnia a herceg színe elé, és megmondani neki, hogy…

Lena szemhéja elnehezült. Szemgolyója nyugtalanul mozogni kezdett.

A feje sokkal nagyobb, mint eddig hitte, és nem barettsapkát visel, hanem egy hegyes kalapot, amilyet egyszer a piacon látott egy zsonglőrön. A rongylabdák helyett azonban, amelyeket a zsonglőr a levegőben táncoltatott, most aranygolyók repkednek a herceg körül. Öt, hét, kilenc, tizenegy – egyre több, amíg Lena kedveszegetten abba nem hagyta a számolást. Csak köröznek és bukfenceznek, mintha valamiféle varázskéz irányítaná őket, apró horpadások keletkeznek rajtuk, amelyek rögtön éles hegyekké formálódnak.

Azután másképpen döntenek, és hirtelen a lány felé iramodnak. Lena rémülten szaladni kezd, de új, nehéz, hosszú uszályú ruhát visel, amely túl nagy rá, és akadályozza a futásban. Újra meg újra megbotlik a szegélyében, hallja, ahogyan elszakadnak a varrások, és attól fél, hogy a következő pillanatban ott áll majd meztelenül. Futás közben rémülten hátranéz a válla fölött, azonban akkorra az ellenséges golyóknak már nyomuk sincs. Ehelyett a lány hangos kopogást, majd fülsiketítő mennydörgést hall.

Mögötte talán éppen megszűnik a világ?

Faágak repkednek a feje körül, durván felhorzsolva az arcát, mert hirtelen egy áthatolhatatlan erdőben találja magát, amely egyre sűrűbbé és sötétebbé válik, ahogyan a lány beljebb ér. Meztelen talpa alatt mohát érez, csomós gyökereket, tűleveleket. Gyanta illata jut el hozzá, ebben teljesen biztos. Égett gyanta illata.

Erőlködve próbálja kinyitni a szemét, hogy láthassa, honnan érkezik az újabb veszély, de képtelen rá. Végül érzi, ahogyan egy idegen erő durván felnyitja a jobb szemét. A gyantaillat egyre áthatóbb lesz. Újra erős fénysugarat lát, amely elvakítja, és fájdalmat okoz, mintha valaki…

– Nem gondolod, hogy elég volt a lustálkodásból?

Lena pillantása az udvari törpére esett, aki egy parázsló tobozt lengetett az orra előtt. Az ablakszárnyak mögött már sötétség borult a világra, egy hosszúkás asztalon azonban gyertyák lobogtak a lány mellett egy kandeláberben.

– Te matattál a szememnél? Halálra rémisztettél! – Lenának nehezére esett visszatérnie a valóságba, akkora hatással voltak rá az álomképek.

– Nemsokára beköszönt az éjszaka, és még mindig itt heverészel, mint valami záptojás. Talán nincs munkád, amivel foglalkoznod kellene?

– A medikus azt mondta…

– Van Halen medikus úr sokat fecseg. – A törpe minden szava mélységes megvetésről árulkodott. – Szerencsére nem sokat nyom a latban a szava az udvarnál, ha érted, mire célzok. Vannak itt olyan emberek, akiknek a véleményére a herceg sokkal többet ad. – Azzal a törpe nyújtogatni kezdte ráncos nyakát.

A lánynak sikerült felülnie. Óvatosan jobbra, majd balra fordította a fejét. A zúgás tompa, távoli lüktetéssé enyhült. Lena a szemöldökéhez kapott. A seb már behegedt. A kövér medikusnak igaza volt.

– Ha valóban olyan jelentős a rangod – szólalt meg a lány –, akkor bizonyára el tudsz vinni a herceghez.

A törpe gyíkokéhoz hasonlatos szemében különös kifejezés jelent meg. A lány láthatóan meglepte. Vajon eleget tesz Lena kérésének?

– Mit képzelsz, hol vagy tulajdonképpen? Kirakodóvásáron talán? Vagy egy ócska kocsmában a magadfajták között?

– Amennyire tudom, a palotában vagyok – válaszolta a lány határozottan. – Éppen ott, ahová el akartam jutni.

– Ez talán azt jelenti, hogy szándékosan tetted? Akkor vagy elment az eszed, vagy pedig minden hájjal megkent leányzó vagy! – Időközben a törpe apró teste tetőtől talpig reszketett a felháborodástól. – Nem tudom, melyik a rosszabb.

Mindenesetre Lena így nem jut előbbre.

A lány óvatosan a padlóra helyezte az egyik lábát, majd a másikat. Már segítség nélkül is meg tudott egyenesen állni a lábán. Els már bizonyára azon gondolkodik, hol marad, Bibiana pedig aggodalmaskodni kezd, mint mindig, amikor el akarta terelni a figyelmét.

Nem veszíthet több időt.

– Tehát nem akarsz a herceg színe elé vinni? – A lány újra leült az ágyra, de csak azért, hogy belebújjon kopott csizmájába, amelyet valaki gondosan az ágy alá tett. A váll- és fejkendőjét is megtalálta, akkurátusan összehajtogatva. – Ez az utolsó szavad?

– Inkább tűnj el innen hamar! – zsörtölődött a törpe. – Vagy szóljak az őrségnek, hogy segítsenek?

A törpe komolyan beszélt, savanyú arca erről árulkodott. Úgy tűnt, a humor nem erőssége, pedig tarka bohócöltözéket viselt, amelyen csengettyűk lógtak.

– Hol van a barátnőm? – kérdezte Lena. A hajlongástól újra megszédült, de sikerült elrejtenie gyengeségét a törpe elől. – A fiatal, szőke nő, aki velem volt. Még itt van?

A törpe arcán ravasz mosoly jelent meg, amely azonban hamar eltűnt.

– Kérdezz másokat, olyanokat, akik nem undorodnak a parasztoktól.

Azzal a bolond megfordult, mintha ezzel lezárta volna az ügyet, és olyan sebesen távozott a szobából, mintha csak egy különös álomkép lett volna. Lena pár pillanatig még ülve maradt, azután felvette a kendőit, és apró mosollyal a szája szegletében felállt. Az udvarban annyi ember dolgozik. Találnia kell valakit, aki tudja, hogyan juthat el a herceghez!

A lány egy hosszú, keskeny folyosóra lépett, amelyet csak gyéren világított meg néhány falifáklya. Lena a félhomályban tarka, elnagyoltan megfestett vadászjeleneteket vett észre, amelyek kissé fakónak hatottak, mintha nem most festették volna őket. A lány határozottan balra fordult, de nemsokára keresztbe tett deszkák zárták el az útját. Erőlködve bámult a sötétségbe. Arrafelé lehet a számtalan építkezés egyike, amelyekről egész Innsbruck pusmogott. Állítólag fürdőszobák épülnek, valódi mosdókkal. Mechanikus felvonó, hogy az étel a földszinti konyhából még melegen jusson fel az emeleti étkezőkbe. Valamint egy hatalmas, faburkolatú táncterem. Arról pletykáltak, hogy Zsigmond herceg nem csupán messze földön híres férfiasságával akarja lenyűgözni ifjú menyasszonyát, hanem a pompás kastéllyal is, így nem spóroltak a pénzzel.

Lena elindult a másik irányba. Egy sor csukott ajtó bámult rá elutasítóan. Egyetlen szolga sem mutatkozott, akit megkérdezhetett volna, nem beszélve a kövér medikusról, aki olyan barátságosan bánt vele.

Hirtelen mintha hangokat hallott volna, majd nevetést. A lány habozott egy pillanatig, aztán bekopogtatott az ajtón, és résnyire nyitotta.

A kandallóban lángok lobogtak, mellette egy férfi állt, kék köpenye félig lecsúszott a válláról. Előtte pedig egy fiatal nő egyszerű, barna ruhában. A főkötője és a vállkendője a padlón hevert. A férfi az asszony hajába túrt, amely arany- és ezüstszínű zuhatagként omlott keskeny hátára.

Lenának nem kellett a nő arcára pillantania ahhoz, hogy tudja, ki az. Innsbruckban csak egyvalakinek volt ilyen haja. Amióta ismerték egymást, Lena irigykedett emiatt a barátnőjére.

Mindketten a betolakodó felé fordultak. A férfi hirtelen visszahúzta a kezét, sápadt arca elvörösödött. Hella azonban nyugodt maradt, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon.

– Lena – kiáltott fel –, hát itt vagy végre! Szerencsére épen és egészségesen. Már aggódtam miattad, de a nemes Von Spiess lovag volt olyan kedves, és megnyugtatott, hogy gondoskodnak rólad.

Úgy tűnt, neki sem ment rosszul a sora. Lena az asztalon üres borosüveget, poharakat és egy kiadós étkezés maradékait fedezte fel: lerágott kacsacsontokat, fűszeres vajban úszó pontygerincet, vadpástétomot, félig üres tálakat, amelyekben feketegyökérből és mandulából készült édes krém maradéka volt. Kiadós, bár nem túl változatos ételek, állapította meg Lena kritikus szemmel.

Némán közelebb lépett.

Hella nyilvánvalóan nem hagyott fel azzal a szokásával, hogy bajba keverje magát. És az alapján, amit Lena látott, úgy tűnt, Hella kifejezetten azon igyekezik, hogy a lehető legkényesebb helyzetbe kerüljön. Az asszony már jócskán a pohár fenekére nézett, Lena ezt a tekintetéből meg az arcára és tejfehér nyakára kiülő halvány pírból meg tudta állapítani. A fűzője félig nyitva volt, kilátszódott pompás keble, amelyet Lena annyira irigyelt. Ő azonban alacsony volt, vékony és majdnem olyan sötét bőrű, mint a nagynénje, Els, és amilyen elhunyt édesanyja, Johanna is lehetett, akire egyre halványabban emlékezett, ahogy múltak az évek.

A varázs okát azonban nem csupán Hella kifogástalan külsejében kellett keresni. Volt valami a lány járásában, a mosolyában, abban, ahogyan biccentett, ahogyan lehunyta a szemét, valami gyermeki, szinte ártatlan, ami ellenállhatatlanná tette. Lena mindig elcsodálkozott barátnője férfiakra gyakorolt hatásán. Alighogy Hella belépett valahová, minden férfi csak rá figyelt, bár a reakcióik különbözőek voltak. Egyeseknek összefutott a nyál a szájában, mások lopva, de kitartóan bámulták az asszonyt, akár szentmise alatt is. De mindenki arról álmodozott, hogy megérinthesse, kényeztethesse, birtokolja őt.

Hella pontosan tudta, hogyan hat a férfiakra, de nem foglalkozott vele túl sokat. Számára mindez természetes volt, mint a lélegzetvétel, az evés vagy az alvás. Hiszen mindig is így volt ez, amióta a teste változásnak indult, és a csont-bőr kislányból érzéki formákkal megáldott ragyogó szépséggé érett. Időközben megtanulta élvezni a dolgot a napon sütkérező macskához hasonlóan, amely minden idegszálával magába szívja a meleget. Természetesen mint egy olyan macska, amely már nem csavaroghatna kénye-kedve szerint, és fogadhatná a lelkes kandúrok udvarlását.

Mert bár Hella kibontva hordta a haját, ahogyan a hajadonok, igazából már régóta elkelt. Tucatnyi férfi versengett érte hiába; és nem csupán Lena számára maradt rejtély, hogy barátnője miért éppen a megözvegyült Andres Scheubert választotta, akiről mindenki tudta, mennyire féltékeny. Az sem javított a helyzeten, hogy a férfi tizennyolc téllel többet megélt már, mint ifjú felesége. Ezenkívül a herceg ősszel Hall városába kérette érmeírónak, ahol azóta teljesen nélkülözhetetlenné vált.

Hella vehemensen tiltakozott ellene, hogy kövesse a férjét, először ápolásra szoruló, beteg nagynénjére hivatkozott, majd a saját labilis egészségi állapotára. Persze senki sem hitte igazán, hogy ez az indok valós. Andres fogcsikorgatva engedett a feleségének, és egyedül utazott el. Megtette azonban a szükséges óvintézkedéseket, és nemsokára rendszeresen rövid, váratlan látogatásokkal lepte meg Hellát. Így aztán csak idő kérdése volt, hogy mikor kapja majd rajta az ifjú feleségét valami könnyelműségen.

Lena megrémült a gondolatra, mi történne akkor. Mindenesetre úgy tűnt, a lány makacs hallgatása elérte a célját. Hella rózsaszínű arcán fel lehetett ismerni a bizonytalanság első jeleit. Azután a kedvenc taktikájához folyamodott, melynek segítségével már oly sokszor elérte a célját: támadásba lendült.

– Beszéltél már a herceggel, Lena? – kérdezte Hella. – Hiszen ez volt számodra a legfontosabb.

Lena óvatosan megrázta a fejét.

– Sajnos túl nehéz a színe elé jutni, mindenesetre sokkal nehezebb, mint azt elképzeltük.

– Von Spiess lovag bizonyára a segítségünkre lehet. Ugye így van, tisztelt udvarmester úr? – mosolygott kérlelőn Hella a férfira.

– Ez valóban kedves gesztus lenne – csatlakozott Lena ügyesen a barátnőjéhez. – Amúgy sem zavarnék sokáig. Egyszerű természetű a kérésem, néhány mondatban előadhatom.

– Nem is tudom… – A férfi a nadrágjával babrált. Láthatóan kellemetlenül érezte magát.

– Kérlek, kedves, drága Leopold! – Hella a férfi nyaka köré fonta a karját, mint egy zabolátlan gyermek. – Lena a legjobb barátnőm. Segítsen nekünk, könyörgöm!

A férfi tanácstalanul eltolta magától az asszonyt, bár közben le sem vette róla a szemét. Lena legszívesebben megragadta és habozás nélkül kirángatta volna a barátnőjét a szobából, de ilyen közel a vágyott célhoz nem tudta és nem is akarta feladni.

– Mit akarsz őfelségétől? – A férfi most először pillantott közvetlenül Lenára. – Azt ajánlom, légy őszinte! Csak akkor vihetlek a színe elé, ha előtte mindent részletesen elmondasz nekem.

– Ne fáradjon! Az ügyemet csak a hercegnek adhatom elő.

– Talán ismer téged?

– Így is mondhatjuk. – Lena könnyedén ejtette ki a hazugságot. Az ember nem mindig tárhatja fel a teljes igazságot, ezt Bibiana tanította neki. Mindenesetre Lena a háta mögött keresztbe tette az ujjait, és remélte, hogy ez az ősi varázslat megbocsáthatóvá teszi ezt az apró bűnt.

Az udvarmester homlokát ráncolva a lányra pillantott, végül úgy tűnt, megértette a dolgot.

– Szóval valami különleges ügyről van szó? – kérdezte a férfi. – Olyasmiről, amihez nem szükségesek tanúk?

Lena bólintott, bár nem igazán értette, mire akar kilyukadni a férfi.

Az udvarmester szeme végigsiklott Lena alakján, és pár pillanattal tovább időzött a csípőjén, mint illett volna. A lány hirtelen megértette, mire gondolhatott az udvarmester: azt hitte, Lena is a számtalan hercegi fattyú egyikét hordozza a szíve alatt.

A városban sokat pusmogtak erről, állítólag több tucatra rúgott Zsigmond törvénytelen gyermekeinek a száma, még úgy is, ha csak a fiú utódokat vették számításba. Szerencsére Lena a kemény hideg miatt több alsószoknyát vett magára, amelyektől szélesebbnek látszott a csípője. Máskülönben az udvarmester mindjárt észrevette volna, milyen lapos a hasa.

– Mikor jön el az ideje? – A férfi hangja egyszerre csengett tárgyilagosan és melegen. Egyértelmű volt, hogy nem először kerül ilyen helyzetbe.

Válasz helyett Lena mindkét kezét védelmezően a hasára helyezte, ezt a mozdulatot Elstől leste el, amikor a nagynénje Sebit várta.

Az udvarmester tekintete hirtelen megváltozott. Sikerült meggyőznie a férfit. Éppen a világ egyik legősibb hazugságával!

– Várj itt! – dörmögte, megigazítva a köpenyét. – Te is! – A Hellához intézett szavak sokkal barátságosabbnak hangzottak. – Nyugodtan egyél, ha még éhes vagy! Megnézem, mit tehetek.

– Teljesen elment az eszed? – szólalt meg Lena, alighogy a férfi távozott, és ők egyedül maradtak. – Összeállsz ezzel a vén, kéjenc udvarmesterrel, aki bizonyára házasember?! Andres puszta kézzel fojt meg, ha ezt megtudja!

– Leopold von Spiess boldogtalan, és nem teljesen egészséges. Nem vetted észre, milyen nehezen lélegzik? Andresnek pedig nem kell meggondolatlanul felháborodnia, figyelembe véve a rá nehezedő hatalmas felelősséget – mosolygott Hella. – Azonkívül éppen azt teszi, amit akartál. Ez talán semmi?

Lena megragadta Hella kezét.

– Mi ez? – kérdezte. – Tegnap még nem volt itt.

Az asszony gyorsan elhúzta a kezét, majd vállat vont, és hallgatott.

Most akkor barátnők még, akik mindent elmondanak egymásnak, vagy sem? Lena nem először érezte magát mellőzöttnek, amitől tanácstalan és dühös lett.

– Nem kellene idegen férfiak nyakába akaszkodnod, csak hogy segíts nekem – mondta élesen. – És ne használj többet kifogásként! Pontosan tudod, mennyire nem szeretem.

– Ugyan, Lena, ne légy ilyen szigorú! Kinek árt, ha egy kicsit barátságos vagyok vele…?

Ekkor kivágódott az ajtó.

– Gyerünk! – szólalt meg az udvarmester. – Őfelsége fogad téged. De légy rövid, mert nincs túl sok ideje!

Lena újra olyan izgatott lett, mint reggel. Már közel a cél, valóban beszélhet a herceggel! A lány a barátnőjére nézett, aki bátorítóan bólintott felé, majd fesztelenül elvett egy kacsacombot a tálról, és majszolni kezdte.

Most már egyes-egyedül rajtam múlik a dolog, gondolta Lena.

A lány merev léptekkel követte az udvarmestert, ügyet sem vetve semmire. Annyit észrevett, hogy világosabb lett, több fáklya és gyertya égett. Minden egyes lépéssel egyre magasabbnak és nagyobbnak látta a környezetében lévő tárgyakat, talán mert úgy érezte, összetöpörödik.

– Még valamit – szólalt meg Von Spiess lovag, amikor megálltak egy ajtó előtt, amely nemigen különbözött a többitől, amelyek mellett addig elhaladtak. – Most bizonyára elborzaszt téged a dolgok állása. Őfelsége számára azonban mindez… – köhécselt a férfi – …nos, mondjuk úgy, nem újdonság. Nem kell félned. A herceg általában több mint nagyvonalú, bizonyára neked is megad mindent, amire ebben a különleges helyzetben szükséged lehet. Azonban a jelenlétében ne jajgass és ne nyafogj! Mert azt, gyermekem, ki nem állhatja.

Azzal kopogtatott az ajtón, benyitott, majd a lányt is betessékelte.

Lena meglepődött rajta, milyen apró a szoba. A cserépkályhán kívül egy teknőben szén is parázslott. Látott egy faragott karfájú, széles széket is, valamint egy papirosokkal teli nagy asztalt. A papírlapok között egy magas serleg állt, egy hosszúkás óntálon ételmaradékok voltak. Ha Lena izgatottságában jól számolta, legalább öt gyertyatartóban világítottak gyertyák a kellemesen meleg szobában.

Zsigmond herceg fel sem nézett, zavartalanul olvasott tovább. Csak a kezét emelte fel, és intett a lánynak, hogy lépjen közelebb.

Lena most nyugodtan szemügyre vehette a férfit. A herceg idősebbnek tűnt, mint azt képzelte volna. A férfi egykor szőke, már erősen őszülő haja, amelyet kicsit hosszabban viselt, mint ahogy a divat előírta, a halántékán ritkult, felfedve a férfi magas, szögletes, barázdált homlokát. A szeme mélyen ült; az orra finom metszésű volt, és egyenes, illett volna egy csinos asszonyhoz. A férfi szája ellentmondásos volt: felső ajka durcásnak és szkeptikusnak tűnt, alsó ajka viszont meglehetősen érzékinek.

– Hát itt van a ma reggeli bolond kislány – szólalt meg a herceg, de még mindig nem méltatta egy pillantásra sem. – Magadhoz tértél már?

– Igen, őfelsége. – Valóban válaszolt!

Lena egy pillanatra büszke volt a bátorságára.

– A fejem ugyan zúg még egy kicsit, a kedves medikusa azonban azt mondta, hamar elmúlik.

– Nem éri meg miattam meghalni, ezt jól jegyezd meg. Egy ilyen bűnösért, mint én, semmiképpen. – A herceg ujjai végigsiklottak a végtelen számsorok fölött. Lena a lap felső sarkában felfedezte Tirol címerét, a büszke, vörös sast. Mellette azonban két keresztezett motollát is megpillantott, amelyeket addig még nem látott. – Főleg, ha hozzád hasonlóan valaki gyermeket…

– Nem vagyok állapotos, őfelsége – szólalt meg Lena. – Sem öntől, sem mástól. De nem ellenkeztem az udvarmesterrel, amikor ezt feltételezte, mert így ön elé vezetett.

A herceg félretolta a papirosokat, és a lányra nézett. Most már csak Lenára figyelt.

– Még sohasem találkoztunk – szólalt meg egy idő múlva a férfi. – Mégis úgy érzem, mintha ismernélek. Ez hogyan lehetséges? Mi a neved, kislány?

– Lena. A környéken sokan hasonlítanak rám – felelte a lány. – Talán ez az oka.

A férfi élesen rápillantott.

– Az anyád – válaszolta. – Őt hogy hívják?

– Johanna a neve. De már évekkel ezelőtt meghalt. Akárcsak az apám, Georg Schätzlin is, aki vájárként vesztette életét az ön ezüstbányájában.

– Ezek szerint árva vagy, és ami ma reggel történt, csak ostoba baleset volt. – A herceg szájából kérdésként hangzottak a szavak.

Lena igazából sohasem érezte magát árvának, hiszen ott volt neki Els és Bibiana, meg Sebi, aki mintha az öccse volna. De talán éppen ebben rejlett a titok, amely után már oly régóta kutat…

– Az első kérdésre igen, a másodikra nem a válasz – felelte Lena. – Szándékosan tettem. Mert nem tudtam, hogyan jussak őfelsége színe elé. – Miután csillapodott az izgatottsága, már nem is tűnt olyan nehéznek a herceggel beszélgetni, főleg mert Lena is úgy érezte, hogy már régóta ismerik egymást.

Azonkívül mintha Sebi homloka is hasonlóan szögletes lenne! A szeme pedig szintén világos, szinte átlátszó, pedig az édesanyjáé, Elsé gyakorlatilag teljesen fekete, és az édesapja, Laurin is sötét szemű! Minél tovább figyelte a herceget, annál kíváncsibbá vált. Talán nemsokára alkalma nyílik rá, hogy szép lassan kiderítse az igazságot.

– Mit szeretnél, kislány? – A herceg hangja fáradt volt, egyáltalán nem olyan, mint egy tüzes vőlegényé, aki már alig várja a menyasszonya érkezését. – Tudnod kell, hogy elég rossz hangulatban vagyok. Kínoz a köszvény, azt sem tudom, hogy bírom majd ki az ünnepséget. A bányában is gondokkal küzdünk…

– Hadd főzzek önre, kérem! – szakadt ki Lenából.

– Hogy… mit?

– Az esküvőre, felség. Tudom, hogy attól hamar rendbe jönne.

A herceg meglepetten rázta a fejét.

– Ezért tetted kockára az életedet? El sem hiszem!

– Nem hiszi el, hogy megéri? – válaszolta a lány. – Hiszen az étel és az ital tartja egyben a testet meg a lelket, gyógyít és felvidít, önnek pedig most éppen erre van szüksége!

– Attól tartok, túl egyszerűnek képzeled – felelte a férfi. – Már van konyhamesterem, rengeteg szakácsom meg kuktám, és egész seregnyi szolgám: hentesek, nyúzók, faggyúfőzők és mások. Mindenesetre tönkretesznek az egyre növekvő kiadásokkal. Nem fogadhatok fel valakit egyszerűen az utcáról…

– És ez a rengeteg ember, akik állítólag gondoskodnak önről, ezt tálalják fel? – Azzal Lena a tálra mutatott, és megragadta a keze ügyébe eső első ételt. – Megengedi? – Meg sem várva a választ, szájába vette a falatot, és rágni kezdte.

A herceg úgy bámult rá, mintha kísértetet látna.

– Borjúmirigy tojásos tésztába forgatva – szólalt meg a lány. – Tulajdonképpen finom étel, ha jól készítik el. Ez azonban nem elég fűszeres, ellenben csípős és túl zsíros. Ettől csak még jobban kiújul a köszvénye. Inkább fehérborban párolt halat kellene ennie, meg zöldségeket, vagy főtt szárnyast gyógyfüvekkel, mint a podagrafű vagy a kerek repkény. Esetleg gyermekláncfüvet vagy sóskát. Mindkettőből kitűnő szószt és levest lehet készíteni. Kóstolta már esetleg?

– Talán meg akarsz mérgezni?

Lena vidáman felnevetett.

– Éppen ellenkezőleg, felség! Egyszerre élvezheti az ételeket, és egészséges is maradhat. Ugyanis éppen ez a célja az igazi konyhaművészetnek.

– Kitől tanultad mindezt? – tudakolta a herceg. – Talán egy boszorkány lánya vagy?

Teljesen rossz irányba haladnak!

– Természetesen nem! – felelte határozottan Lena, majd olyasmivel folytatta, ami nem is állt túl messze az igazságtól. – Bibiana nagyanyám azonban szinte minden növényt ismer, amely valaha kidugta a fejét a földből. Ráadásul miket készít belőlük! Tudnia kell, felséges uram, hogy sem az Alpoktól északra, sem pedig délre nincs nála jobb szakácsnő. Tőle tanultam mindent, kiskorom óta.

A lány jó sokat beszélt. Izgatottságában ráadásul valószínűleg túl hangosan is, mert a nyilvánvalóan kint hallgatózó Von Spiess lovag bedugta a fejét az ajtón.

– Remélem, nincs terhére a lány, felség? – kérdezte a lovag. – Mert akkor azonnal kikísértetem innen.

– Nem, nincs terhemre – felelte Zsigmond, majd felállt. Csak ekkor lehetett látni igazán, milyen törékeny alkatú a herceg, keskeny vállával és vékony kezével, lábával, bár a combig érő, világoszöld brokátból készült ruhája alól előtűnt a pocakja. – Éppen ellenkezőleg, kezd szórakoztatni. Ráadásul nem is állapotos, ahogyan ön azt állította.

– De hiszen azt mondtad… – Azzal az udvarmester dühös pillantást vetett a lányra. – Mindenhogyan elhitette velem, felség. Máskülönben nem mertem volna…

A herceg egy intéssel elhallgattatta.

– Jól vág az esze, és tudja, mit akar, ez tetszik nekem. Azonkívül a főzéshez is konyít valamicskét – bökte meg a herceg az óntálat. – Vagy talán életem végéig ezen a moslékon kellene élnem? Mert akkor hamarabb véget ér majd, mint azt szeretnétek.

– A mi derék konyhamesterünk azonnal gutaütést kapna, ha ezt hallaná – kiáltott fel az udvarmester elszörnyedve. – Pedig Matthias Reiner éjjel-nappal új recepteken gondolkodik, hogy mi volna őfelsége ínyére!

– Sok mindennek kifejezetten szörnyű íze van, ami az asztalomra kerül. Nem csoda, hogy az utóbbi időben szinte elment a kedvem az evéstől. Azonkívül új seprű jól seper, ahogyan mondani szokták. Rainer egy időre helyezze el a lányt a cselédkonyhán. Ott majd bizonyíthatja az ügyességét. Ha beválik, meglátjuk, mi legyen vele. Ha pedig mégsem, akkor legalább nem okoz nagy kárt. – A herceg felsóhajtott. – Különben is, most minden ügyes kézre szükségünk van, hiszen nemsokára több száz vendég érkezik. A lány már holnap kora reggel álljon munkába. Pillanatnyilag ez minden.

Azzal a herceg visszavonult a papirosai mögé, és a végtelen számsorokra fordította a figyelmét.

Lena mélyen meghajolt hálája jeléül. Az udvarmestert egy pillantásra sem méltatta. Sohasem bocsátja meg neki, amit Hellával tett. Miért érdekli egyáltalán a férfit a barátnője?

Végre elérte a célját – végre a hercegi udvarban dolgozhat!

– Nem fogja megbánni, felség – szólalt meg a lány serényen. – Soha! Esküszöm az életemre.

– Mutassa a kezét!

Az alak a másik oldalon először habozott, azután átnyújtotta a jobbját az asztal fölött. Wilbeth figyelmét nem kerülte el, ahogyan az asszony közben bizalmatlanul végigpillant a tálakon, tányérokon és edényeken, amelyek az ideiglenesen összetákolt deszkákon hevertek. A látogatónak különösen gyanúsak voltak a szárított gyógynövények, amelyek a szobában kifeszített zsinóron lógtak.

Erdei varázslófű, ördögfű. Wilbeth szinte hallotta a másik gondolatait.

– Először látnom kell a bal kezét – szólalt meg. – Abban rejlik az öröksége. Amivel a világra jött.

– Mit számít az! – A nő arcának alsó részét elfedő fekete maszk ellenére, amely csak halványzöld szemét hagyta szabadon, érezni lehetett a felháborodást. – Engem kizárólag a jövő érdekel. Ahhoz a jobb kéz kell? Tessék! És lehetőleg siess! Nem lopom az időt.

– Ahogy kívánja. – Az ősz hajkoronával keretezett sötét arc rezzenéstelen maradt.

Wilbethnek nem kellett sokat töprengenie rajta, ki látogatta meg ezen a késői órán, mert az értékes bársonyból, brokátból és tafotából készült ruha minden rezdülése arról árulkodott, hogy a vendége az udvarból érkezett. Ott pedig csak egyvalaki volt, aki annyira sovány és kiállhatatlan, hogy már szinte férfinak tekinthető: Alma von Spiess, az udvarmester felesége.

– Na, látsz már valamit? – Von Spiess asszony türelmetlenül dobogni kezdett a lábával a keményre döngölt agyagpadlón. – Vissza akarom kapni! – A nő szinte kiabált.

 A keze nagy volt, hosszúkás tenyere vörös, sajátos kontrasztot alkotott sápadt, vékony csuklójával, mintha nem is hozzá tartozna. Rövid ujjai feljebb szélesedni kezdtek. Tűzkéz{1}, ismerte fel azonnal Wilbeth. Az ilyen emberek általában becsvágyóak, és mindenáron el akarják érni a céljukat. A Vénusz-dombja feszes, szinte duzzadt volt, ami csillapíthatatlan vágyról és mindenféle kicsapongásra való hajlamról tanúskodott. A szívvonalat viszont szinte alig lehetett látni; az őszinte, mély érzések nyilvánvalóan nem tartoztak a hölgy erősségei közé.

– Nem a férjéről van szó? – kérdezte Wilbeth, bár tudta a választ.

– Máskülönben itt lennék? – sziszegte Alma von Spiess. – Ne kínozz tovább, különben megbánod!

Wilbeth nyugodt maradt. Persze megjósolhatta volna a nőnek, amit annyira hallani akart: hogy nemsokára újra egyesülhet elvesztett szerelmével. De mindebből semmit sem látott, semmit, bármilyen tüzetesen is vizsgálgatta a hölgy tenyerét.

– Persze adódnak nehézségek – mondta végül Wilbeth. – Nem akarom becsapni ezzel kapcsolatban. Van egy vetélytársnője, aki beleavatkozhat a dologba. Hirtelen kerül elő, talán távoli vidékről. Mindenesetre a sorsa összefonódik a férfi sorsával.

Von Spiess asszony némán bámult rá.

– Az a nő sokkal fiatalabb önnél – folytatta Wilbeth. – Ráadásul párját ritkítóan szép.

Ezzel az asszony elevenére tapintott. Alma von Spiess magába roskadt.

– A következő májusban leszek harmincnégy éves – mormolta a hölgy. – Még mindig megszülhetem neki a fiút, aki után annyira vágyakozik. Akkor majd feleségül vesz engem! Azt a cafkát visszaküldi oda, ahonnan jött, az átkozott Szászországba…

– Csúnyán váltak el – folytatta Wilbeth. – Ennyit látok. Már jóval ezelőtt.

– Ez igaz. Honnan tudsz erről?

– A sorsvonalat keresztező vonal általában balszerencsét és vitát jelent. Sajnos önnél különösen határozott.

– Eláruljam, miért? Mások, aljas emberek vertek éket közénk, és emiatt hunyt ki a szerelme. De nem győznek le minket, mert a szenvedélyünk újra fellángol majd…

– Ebben nem bíznék az ön helyében. Az a másik nő erős és nemesi származású, ráadásul bátor is. Olyan adottságai vannak, amiről önnek fogalma sem volt eddig. Ravasznak kell lennie, ha győzni akar.

– Mindezt a kezemből olvastad ki? – Von Spiess asszony a vonalakra bámult a tenyerén, mintha ő is felfedezhetne valamit.

– Ezt és még sok minden mást is – erősítette meg Wilbeth, aki hirtelen elsápadt, és megkapaszkodott, mintha támaszra lenne szüksége.

– Akkor segítened kell! – Alma visszahúzta a kezét. – Mi másért gyűjtötted össze, préselted le és főzted meg ezt a sok növényt?

– A szerelem nem ilyen egyszerű…

Alma von Spiess izgatottságában nem bírta tovább a maszkban, lerántotta magáról a fekete, sűrű szövésű kendőt. A hölgy izzadt, lapos arcán foltok éktelenkedtek.

– Ebből a silbergassei házból már eljutott néhány szerelmi varázslat a városba és az udvarba – sziszegte a hölgy. – Ezt biztos forrásból tudom. Nem merészeled pont az én kérésemet visszautasítani! – Az asszony az erszényében kutatott, majd elővett néhány pénzérmét, és az asztalra dobta őket. – Ha ennél is többet kérsz, pénzben nem lesz hiány.

– Előlegnek elég lesz – felelte Wilbeth. – Holnap hozza el a kétszeresét, amikor eljön a főzetért.

– Mikorra készül el?

– Amint besötétedik. Még ma felteszem főni, hogy kihasználhassam a sötét hold erejét. De figyelmeztetnem kell: a szerelmi varázs mindkét felet megköti, nem csak azt, akinek beadják.

A hölgy türelmetlenül bólintott. – Majd elküldök valakit…

– Egyedül jöjjön. És senkinek egy szót se! Minden beszéd csak gyengíti a főzet erejét.

– Újra az enyémnek kell lennie! – Alma von Spiess szinte kábulatba esett. – Megbízhatsz bennem. Lakat lesz a számon.

Azzal az asszony elviharzott, és pár pillanatra csönd borult a kis szobára. Azután megmozdult a nehéz függöny, amely mögött az ágy állt, és két nő bújt elő.

– Majdnem megfulladtam – szólalt meg Barbara –, alig tudtam tartani a számat. Valóban érted a dolgodat, Wilbeth!

– Igen, így van – erősítette meg Rosin. – Úgy csüngött az ajkadon, mintha éppen szomjan akarna halni.

– Alaposnak kell lenni – válaszolta Wilbeth. – Amilyen te is vagy, Barbara, amikor világra segíted az újszülötteket. Vagy te, Rosin, amikor megmosdatod a halottakat, mielőtt örök nyugalomra helyezik őket. A magam módján én sem teszek mást.

– De ez a nő veszélyes – vetette ellene Rosin. – Mindenki ezt mondja, akinek már volt vele dolga. És nem felejti el, amit valaha ellene vétettek, egyetlen megalázást, a legkisebb vereséget sem. Ha az udvarmester felesége nem kapja meg, amit akar, akkor szörnyeteggé válik.

– Jól ismerem az ilyen nőket: mohók és elégedetlenek, mindegy, mi mindent kaptak már meg. Mindezek a tulajdonságok biztosítják, hogy hosszú távon megtarthassuk őket ügyfeleinkként – felelte Wilbeth. – Alma von Spiessnek nem csak egy varázslatra lesz szüksége. Így aztán újra megtölti majd a ládámat jó ezüsttel.

– A herceg esküvőjét úgysem tudja megakadályozni! – kiáltott fel Barbara. – Még a varázsfőzeteid segítségével sem.

– Ha a sors úgy akarja, természetesen nem.

– Ezek szerint valami haszontalan főzetet adsz el neki? – kérdezte Rosin. – Aminek semmilyen hatása sincs?

– Semmi sem haszontalan, amit a természettől kapunk. Csak az a lényeg, mennyit veszünk be belőle, milyen arányban keverjük el, és kinek adjuk be, mely időpontban. Ebben rejlik az igazi titok. – Wilbeth ásított. – Ti is olyan fáradtak vagytok, mint én? Az olyan hosszú éjjelek után, mint a tegnapi, mindig érzem, hogy majdnem húsz évvel idősebb vagyok nálatok.

– Akkor mit mondjon Bibiana? – kérdezte Rosin nevetve. – Ő a legidősebb közöttünk, mégis mindig ő az első és az utolsó a Sill-hasadékban!

– A jövőben óvatosabbnak kell lennünk. – Barbara szeplős rókaarca egyszerre feszültnek tűnt. – Többször is zajt hallottam. Fogadni mernék, hogy valaki titokban kihallgat minket, főleg amikor Hella olyan csúnyán megégette magát…

– Rémeket látsz – felelte Rosin. – Hella csupán elővigyázatlanul viselkedett, és már nem először. Előtte fáklyával gondosan átkutattam az egész környéket. Hatunkon kívül senki sem volt ott.

– Igazából már újra heten kellene lennünk – szólalt meg Wilbeth, a másik kettő pedig bólintott. – Mikor fogja végre beavatni Els az unokahúgát?

– Remélhetőleg nemsokára – válaszolta Barbara. – Lena már elég idős hozzá, hogy lassan igénybe vegye a szolgálataimat. – Azzal megfogta a köpenyét, és Rosin is indulni készült. – Most azonban haza kell mennem. Máskülönben Jockel még útnak indul, hogy megkeressen. A felső emeleti lakók megint hőbörögnek. Ha ez így megy tovább, nemsokára másik szállás után kell nézniük, akár beteg az asszony, akár nem.

Wilbeth nem bánta, hogy két barátnője magára hagyja. Fát tett a tűzre, hogy a víz forrni kezdjen a nagy fazékban. Azután öntött belőle a poharakba, amelyekbe előzőleg szárított kamillavirágokat tett, áztatta őket egy ideig, majd apró kortyokban megitta a teát.

Valamivel elrontotta a gyomrát, és még nem sikerült teljesen meggyógyulnia.

Von Spiess asszony tenyerében a halált látta.

– Bella mora!{2} – A férfi hátulról lépett oda Elshez, és két ujjával a nyakába csípett. – Mennyire vágyódtam utánad!

Az asszony megfordult. Vékony arcán nyoma sem volt mosolynak. Rakoncátlan hajtincseit, amelyeket a férfi annyira szeretett, az asszony most copfba fonta, de néhány fürt már elszabadult. Távolból nézve Els még mindig kislánynak tűnt, olyan apró termetű és vékony volt. Pedig Fekete Els, ahogyan Innsbruckban ismerték, már anya volt, és pár éve özvegy is. Közelről látni lehetett az apró ráncokat fekete szeme körül.

– Hányszor mondtam már neked, hogy ne ijessz meg! Belopózol a hátsó ajtón, mint egy tolvaj. Azt szeretnéd talán, hogy tévedésből hozzád vágjak egy korsót?

– Elöl már… zárva volt az ajtó. – A férfi olyan sokáig élt Itáliában, hogy olykor keresgélnie kellett a megfelelő német szó után. – Úgy tűnik, la vecchia{3} Bibiana megint túl jót akart. Ezért jöttem be így.

Antonio de Caballis magához húzta az asszonyt.

– Három végtelen hosszú éjjel nélküled. Ez több annál, amit egy szegény idegen képes elviselni. Már tegnap is alig bírtam ki, de semmiképpen sem engedtél magadhoz, bár már kezdtem féltékeny lenni.

A férfinak semmi köze sincs hozzá, mit csinált Els a múlt éjjel. És kiknek a társaságában. Eddig sikerült életének ezt a részét titokban tartani Antonio előtt, és ennek a jövőben is így kell maradnia.

A férfi kitárta a karját, és elmosolyodott.

Bár az asszony most szívesebben lett volna egyedül, nem tudott haragudni az olaszra. Főleg amikor ilyen vágyakozóan nézett rá. Els hozzásimult, pedig a gondolatai Lenán jártak. Hella hozta haza a lányt késő éjjel, koszos ruhában, egy sebbel a homlokán. Hella egy furcsán zavaros történetet adott elő a herceg pompás szánjáról, amely véletlenül elgázolta Lenát. Unokahúgából szinte semmit sem tudott kiszedni, a lány mormolt valamit, hogy fáj a feje, és sürgősen pihenésre van szüksége, azután hamar felment az emeletre lefeküdni.

Ezután Hella végre elmondta a lényeget: Lena bejutott a herceghez, és másnaptól a cselédkonyhán fog dolgozni.

Antonio észrevette, hogy Els gondolatban máshol jár. Eltolta magától az asszonyt, és figyelmesen nézett rá.

– Hol járnak a gondolataid, Elisabetta? Mert biztosan nem nálam.

– Igazad van. – Az asszony a hosszúkás asztalhoz lépett, amelyet előzőleg Bibiana már lesúrolt, akárcsak a vendéglőben álló többi asztalt, pedig ez tulajdonképpen Lena feladata lett volna. Megfogott egy korsót, és bort töltött a pohárba. – De ma olyan különös dolgok történtek. Te is kérsz?

A férfi bólintott, és hagyta, hogy az asszony töltsön neki. Mindketten belekortyoltak a borba.

– Én gondoskodom Lenáról – szólalt meg Els. – Johanna korai halála óta mindig csak egy dolgot szerettem volna: megvédeni. Most azonban az udvarban akar dolgozni. Ezzel nem könnyíti meg a dolgomat a kislány.

– Kislány? Lena már nem ragazza, hanem ifjú hölgy! A felnőtté válás nem azt jelenti, hogy elbúcsúzik az ember? – ellenkezett Antonio. – Velencében az unokahúgod már férjhez ment volna, és régen önálló életet élne.

– Persze, természetesen. Legyen boldog a választottjával, ezt kívánom neki. De hogy az udvarban dolgozzon? Pont azon a helyen, ahol annyi szörnyűség történik?

– Zsigmond herceg olyan fejedelem, aki…

– …nem képes ellenállni a nőknek, legyen szó egy nemes grófnőről vagy egy koszos libapásztorlányról. Egész Tirol tudja ezt. Lena jobb sorsot érdemel.

– Nem gondolod, hogy elég idős hozzá, hogy vigyázzon magára?

– Egy ilyen szörnyeteg közelében, mint a herceg, nem. Nem hozott már eddig is elég szerencsétlenséget a családunkra? Először Lena apjára, Georgra, akit a bányában ért szerencsétlenség, aztán Laurinra is, mert őfelsége sokáig nem döntött róla, ki kapja meg az új postaállomást, mire Laurin vetélytársa részegen leszúrta őt. – Az asszony szeme haragosan villogott. – Itt mindenünk megvan, amire Lenának szüksége lehet. Sőt egy nap minden az övé lesz: a ház, a fogadó, a postaállomás engedélye. De nem, neki a herceghez kell rohannia, hogy konyhalányként dolgozzon az udvarban!

A férfi megérintette az asszony karját, hogy megnyugtassa, Els azonban eltolta magától.

– Érezni akarom a haragot – kiáltott fel. – Mert erőssé tesz, érted? Inkább vagyok dühös, mint hogy kétségbeesve siránkozzak. A lány nem mehet el. Erről gondoskodom!

Az asszony dühös kiáltozására felébredt Sebi, aki a tűz mellett feküdt egy kopott takarón. A fiú felriadt, és tágra nyílt szemmel bámult az asszonyra. A fiú krákogott. Pippo, a fekete kandúr, akinek a közelségét különösmód elviselte, kinyújtózkodott, majd felpúposította a hátát, azután könnyedén felugrott a legközelebbi székre.

Els azonnal a fia mellett termett.

– Nem kell félned – szólalt meg az asszony. – Nem veszekszünk. Csak kicsit felizgattam magam. Ennyi az egész.

A fiú dörmögött valamit. Az asszony elnyomta a késztetést, hogy magához ölelje, megsimogassa és csókokkal halmozza el a gyermekét. Pontosan tudta, mi történne. Sebi elszaladna valamelyik búvóhelyére, még most, a tél közepén is, és órákig egy barlangban vagy kunyhóban töltené az időt, amíg meg nem nyugszik. Senki sem tudta elképzelni, mennyit szenvedett az asszony, mire megértette, hogy a fia teljesen más, és ezen nem változtathat. Még akkor sem érinthette meg a gyermeket, amikor az járni tanult. Az egyik legfájdalmasabb lecke volt ez az élettől. Els olykor úgy érezte, összetörik ez alatt a súly alatt.

– Bárcsak megérinthetném – szólalt meg Antonio a fiúra bámulva.

– Én is ezt szeretném. De a saját világába van bezárva.

Sebi mintha már régen megfeledkezett volna róluk. A padlón kuporgott, és bezárta a kis fadobozt, amelyet mindig magával hurcolt. Minden kincsét ebben a dobozkában tartotta, és folyton újabbakat gyűjtött. Mindent, ami csillogott és ragyogott. „Kis szarka” – ugratta ezért olykor Lena kedvesen.

– Talán ha rendes családja lenne – szólalt meg habozva Antonio. – Apja…

– Van családja. Az apja pedig halott. Senki sem támaszthatja fel – felelte Els élesen. – Azt hiszem, jobb lesz, ha ma a palotában töltöd az éjszakát. A legszebb vendégszobámba holnaptól pár napra új lakó költözik.

– És az ágyad, Elisabetta?

Az asszony a fülében érezte a férfi leheletét és a bőrén puha ajkát. Érezte az illatát is. Már szinte meggondolta magát, de elhatározta, hogy állhatatos marad.

– Késő van, Antonio. Szükségem van a pihenésre.

Amikor a férfi szótlanul elment, Els nyomorultul érezte magát. Tudta, hogy Antonio jót akar neki és a fiának, de szinte megfojtotta a gondoskodásával. Egyszerre elszállt a fáradtsága. Helyette érezte, ahogyan bénítóan és hidegen szétárad benne a jól ismert félelem.

Lena az udvarban!

Megtörtént hát a legrosszabb, amitől évek óta rettegett. De mit tehetett volna, hogy visszatartsa a lányt? Els pontosan tudta, milyen makacs tud lenni Lena, ha valamit egyszer a fejébe vesz.

Az asszony hallotta, ahogyan Bibiana fentről Sebit hívja.

– Piccolo folletto,{4} gyerünk, feküdj le végre! Már várnak rád a manók!

Bibiana volt az egyetlen, akire a kisfiú hallgatott olykor, bár rá sem mindig. Sebi bezárta a faládikát, felállt, és hóna alatt a dobozzal feltrappolt a lépcsőn.

Els ökölbe szorított kézzel nézett a fia után, bár tudta, hogy Sebi nem fog hátrafordulni.

Alig tűnt el a gyerek, az asszony teljes súlyával a falhoz nyomta a homlokát, amíg a fájdalom elviselhetetlenné vált. Azután egészen hirtelen felemelte az öklét, és újra meg újra a falat ütötte, mintha minden erejével megpróbálná visszaforgatni az idő kerekét.

Amikor még a herceg szeretője volt, Alma von Spiess jól megjegyezte a férfi bevett szokásait, és ez most jól jött neki. Tudta, hogy Zsigmond a vacsoránál tanácsosai, lovagjai és bizalmasai körében gyakran csak piszkálja az ételt, mint egy veréb, majd később, amikor hirtelen megéhezik, hozat magának a konyhából egy tálat, tele válogatott finomságokkal, amelyeket aztán mohón felfal.

Persze azt nem tudta előre kiszámítani, mikor érkezik el ennek az ideje, és úgy tűnt, a szerencse ma nem kedvez neki. Egy fél örökkévalóság eltelt már, miközben az asszony a huzatos folyóson téblábolt, és még semmi sem történt. Alma már számtalanszor megigazgatta a ruháját, melynek élénk zöldje csillogóbbá tette a hölgy barna haját, és rózsásabbá az arcát. A ruha elöl elállt kissé, ami zavarta az asszonyt, mert amúgy is kicsi volt a keble. De hát hogyan is lehetne elégedett magával, ha a herceg ügyet sem vet rá?

Alma megtapogatta az aprócska üveget, amelyet a szoknyája zsebébe rejtett. Ha a silbergassei ősz hajú boszorkány nem hazudott, a főzet hatása lenyűgöző lesz. Persze először nem akarta elárulni az igazságot, amikor Alma a főzet tartalma felől érdeklődött. Végül mégis megosztotta vele, hogy borostyánból, macskagyökérből, mályvából, ciprusból és egy kevés bürökből készült a főzet.

– Jobb, ha a többi összetevőről nem tud! – Az öregasszony kacaja ördögi volt. – Tegyen belőle hét cseppet a férfi borába, és ő megőrül majd a vágyakozástól.

Alma von Spiess lépteket hallott, szorosabban simult a falhoz, amíg a konyhamester oda nem ért hozzá.

– Bocsásson meg, Matthias mester! – lépett oda a férfihoz. – Kivételesen személyesen szolgálom fel őfelségének az ételt.

Matthias Rainer bizonytalanul nézett a hölgyre, tudta, hogy Alma a herceg szeretője volt. Vagy talán még mindig az? Vagy újra az?

– Erről semmit sem tudok – felelte a férfi, és széles mellkasához szorította a tálcát.

– Természetesen nem – mosolygott a hölgy. – Hiszen meglepetésnek szántam! Most pedig adja ide végre! Vagy azt szeretné, hogy a herceg éhen maradjon?

Matthias Rainer habozva engedelmeskedett.

– Mindennek megvan a maga rendje – vetette oda Alma a válla fölött. – Higgyen nekem! Őfelsége örülni fog.

Az asszony megvárta, amíg a konyhamester léptei elhalnak. Azután a padlóra helyezte a tálcát. Vékony szeletekre vágott zergehús. Kappancomb. Kandírozott gyümölcs. Hozzá fehér, enyhén olajos bor, vélhetően Velencéből. Zsigmond ízlése nem változott, ami az ételt illeti. Alma most majd gondoskodik róla, hogy felelevenítsék a közös múltjukat. Elővette az üvegcsét, és hét cseppet a borospalackba csepegtetett. Koccint majd a herceggel, és ő maga is iszik a borból. Akkor majd eggyé válnak – örökre!

A tálca pehelykönnyűnek tűnt, amikor felemelte. Sikerülni fog a terve. Alma ebben egyszerre biztossá vált.

Végre odaért az ajtó elé. Zsigmond herceg szívesen időzött lefekvés előtt a hálószobája melletti apró, lakályos szobában. Alma nem botlik majd cselédekbe, ezt biztosra vette. Ez az alkonyi óra, ahogyan a herceg nevezte – bár télen ekkorra már teljesen besötétedett –, egyedül az övé volt.

Alma benedvesítette az ajkát, azután a cipője orrával megkocogtatta az ajtót.

– Én vagyok az – szólalt meg –, Alma. A konyhamester volt olyan kedves és…

Erre feltárult az ajtó.

A hőn szeretett herceg nem volt egyedül. Alma egy fiatal férfi sötét szemébe pillantott, akit addig még sohasem látott. Mivel a férfi nem mozdult, és nem is szólalt meg, a hölgy a kezébe nyomta a tálcát.

– Tegye az ételt a kemencepadkára, Signor Moreno! – szólalt meg a herceg. – Azután jöjjön vissza, még nem fejeztük be a munkát. Hozzon bort is, az előbb még igencsak szomjas volt. Kérem, igyon, amennyi jólesik!

Alma elszörnyedve figyelte, ahogyan az olasz férfi egy serlegbe tölti a palack tartalmát, és állva egy hajtásra kiissza.

– Miért álldogál ott? – kérdezte a herceg. – Szeretném folytatni a kincsek szemügyre vételét, amelyeket Velencéből hozott.

Almának valahogyan sikerült eljutnia az asztalig, és az apró kék köveket bámulta, amelyek egy sötét színű bársonykendőn hevertek.

– Olyan simák, mint a puha keble – suttogta a herceg. – És olyan ragyogóak, mint a szeme: ibolyaszínbe hajló mélykékek. Hű udvarmesterem – folytatta halkan –, aki Szászországban leánykérőben járt a nevemben, nem győzött áradozni róla. A lány még csak tizenhat esztendős, el tudja ezt képzelni? Még csak tizenhat tavaszt ért meg!

A herceg összehúzta a szemét, a hangja szigorúvá vált.

– Remélem, nem olajozta be a köveket titokban, hogy elrejtse az esetleges repedéseket és hibákat? Mondja meg őszintén!

– Ma certo che no, eccellenza illustrissima – kiáltott fel az olasz férfi. – Sono pietre autentiche e pure, lo giuro sulla mia persona!{5}

– Gyönyörű nyakláncot készíttetek belőle. Az édes kis Katalin ezt kapja majd ajándékba a nászéjszaka után. Azután még több ékszert, ha örököst szül nekem. Az aranyműves Hallból mindjárt holnap reggel…

Alma csak most értette meg.

– Maga mit álldogál ott, és bámul, mint egy kísértet? – förmedt rá Zsigmond. – Hiába jött. Nem vagyok éhes. Elteltem a kövek szépségétől. Fogja az ételt, és vigye vissza a konyhába! És szóljon a pincemesternek, hogy hozzon még több bort. Signor Morenóval még sok megbeszélnivalónk van.

Alma és a herceg tekintete találkozott egy pillanatra, és az asszony Zsigmond szemében szánalmat vélt látni. Nem tehetek mást, mintha ezt akarta volna mondani. Te is tudod. Azután a férfi elfordította a fejét.

Azzal elbocsátotta Almát. Aznapra. Örökre.

Az asszony csak az ágya menedékéhez érve fakadt sírva. Ekkor azonban féktelenül patakzottak a könnyei.

A hölgy annyira kimerült, hogy csak akkor ébredt fel, amikor a sötétben egy meztelen test simult hozzá.

– Zsigmond – mormolta álomittasan a nő. – Zsigmond, te…

A férfi részeg nevetésétől Alma azonnal magához tért.

– Csak én vagyok, a férjed, személyesen! Bár nem olyan magas rangú, mint egy herceg, de annál tüzesebb!

Leopold von Spiess lerántotta a felesége hálóingét, amelyben az asszony azóta aludt, amióta nem számított a férje közeledésére. Alma a keblén érezte a férfi kutató kezét, azután Leopold minden további nélkül a combjai közé lökte merev hímtagját.

– Na! Lapos, mint egy deszka, és megint olyan száraz, mint egy túlhajszolt öreg gebe! – szitkozódott a férfi. – Mivel érdemeltem ki egy ilyen száraz asszonyt?

Ügyet sem vetve a nőre, tovább döfködte, majd hirtelen megállt. Jobb kezével kutatott valami után. A szájához emelt egy borosüveget, és jókorát húzott belőle, azután zavartalanul folytatta a dolgot. Végül nyögve a feleségére roskadt.

Pár pillanattal később a férfi már horkolt. Senki és semmi nem tudta volna felébreszteni.

Alma kimászott az ágyból, egy takaróba burkolózott, és átment a másik szobába. Ott kinyújtózkodott a kemény cselédágyon, azután újra felkelt, elővette az üvegcsét, és a kebléhez szorította. A herceg régebben kedvesen becézgette a mellét, akárcsak az ölét, amelyet a természet szeszélyéből vöröses színű szőrzet borított. A férfi azonban most úgy viselkedett, mintha Alma egy megkopott hintó lenne, amely már a javítóműhelybe való.

És Leopold? Ha csak a férjére gondolt, a rosszullét környékezte.

– Ezért még megfizettek! – suttogta Alma a szoba sötétjében. – Mindketten. Mindenki a maga módján.

A messzi Rómából érkezett vendég csak kavargatta a vacsora első fogását, a gombalevest, bár előtte azt állította, megelégszik egy darab kenyérrel meg egy korsó vízzel. Georg Golser püspök azonban nem hagyta megtéveszteni magát, és utasította a házvezetőnőjét, Jakobe asszonyt, hogy kiadós ételeket szolgáljon fel. A vendég pedig olyan mohón evett, hogy pillanatok alatt kiürült a vaddisznósonkával, füstölt sajttal és töltött tojással megrakott tál.

A vendég magas, tekintélyes, széles vállú férfi volt, akinek meglehetősen körültekintően leborotvált koponyája kihangsúlyozta érdekes fejformáját. A férfi duzzadt az izmoktól, nem volt rajta egyetlen gramm felesleges zsír sem. Arca élesen metszett és markáns volt. Szürke szeme sohasem mosolygott.

– Ez jólesett! – Heinrich Kramer sóhajtva hátradőlt. – Róma óta nem ettem ilyen jót.

– Nem egyszerű vállalkozás ekkora utat megtenni, főleg tél közepén – felelte a püspök. – Miért nem várta meg, amíg enyhül az idő, Heinrich atya? A pápa városa elég látnivalót kínál! A jelentéktelen Brixen igazán nem fogható hozzá.

– Mert a rám bízott irat túl értékes. És nem vesztegethetem az időt, hogy közzétegyem. Ugye segít majd nekem?

A férfi a bullára{6} gondolt, amelyet korábban már átadott Golser püspöknek, akinek végigfutott a hátán a hideg az írást olvasva. VIII. Ince pápa jelentősen eltért az addig érvényes véleménytől és értelmezéstől. A dokumentumban szó esett az ördöggel kötött szövetségről meg a varázslatról, és elismerte a boszorkányok létezését. A bulla kifejezetten felhatalmazta annak átadóját az inkvizícióra német földön.

– Szerencséje van, hogy még egyáltalán itt talált – válaszolta kitérően a püspök. – Már bepakolták az utazóládáimat, mert Innsbruckba készülök. A tiroli főherceg, Zsigmond a hónap végén megnősül. Én áldom meg a szent frigyet.

– Ez azt jelenti, hogy előtte nem hirdeti ki a pápa rendelkezéseit? – Kramer arca elkomorodott.

– Elég idő lesz rá, miután visszatértem, nem gondolja? Bár csak pár évvel vagyok idősebb önnél, a Jóisten azonban nem áldott meg olyan egészséggel, mint önt. – Azzal a püspök a vendége felé nyújtotta a kezét. – Köszvény. Olykor annyira elhatalmasodik rajtam, hogy alig két órát alszom éjjelente. Jó alkalom arra, hogy a szent egyházatyák írásainak szenteljem magam! Az ő nézeteik azonban számos pontban eltérnek attól az irattól, amelyet hozott.

A domonkos szerzetes felpattant. Fehér csuhájának széle sáros volt, még arra sem vette a fáradságot, hogy kitisztítsa.

– A szent egyházatyák ismerték a Bibliát – felelte. – De nem tudhatták, micsoda szörnyűségek történnek majd napjainkban. Az országban mindenfelé romlott asszonyok gyülekeznek, rontást hoznak emberre, állatra és a földekre, sőt még az ifjak meggyilkolásától sem riadnak vissza. Ezek tények, méltóságos uram, nem képzelgés! Én azonban hadat üzentem nekik, minden rendelkezésemre álló eszközzel. És meg is nyerem a háborút!

– Mindez nem ismeretlen előttem. A Bodeni-tó mellett sok asszonyt küldött a máglyára…

– Egészen pontosan negyvennyolcat. – Úgy hangzott, mintha a férfi büszke lenne rá. – Mindegyikük többszörösen megérdemelte a halált. De mindenhol ott vannak ezek a szörnyetegek, érti? Mindig készen állnak rá, hogy ártsanak szégyenletes tetteikkel.

Golser püspök a csalánteával teli serleg után nyúlt, amit csak a köszvénye miatt ivott. Óvatosan belekortyolt. Legszívesebben megrázta volna magát, mint egy ázott kutya, de nem csak a főzet utálatos íze miatt.

– Sajnos nem sokat tudok az ott élő emberekről – felelte a püspök. – A tiroliakat viszont ismerem. Teljesen mások, jámborak és becsületesek, de különcök és önfejűek is. Ha hosszabb ideig itt akar maradni, meg kellene ismernie a szokásaikat meg a hagyományaikat, hogy jobban megértse őket.

– Tiroliak? Itt lelkekről van szó, méltóságos uram! Az Úr kemény katonája vagyok, és harcba szállok ezek ellen az ördögfajzatok ellen, akár a hazámban, Elzászban, akár a Bodeni-tó mellett vagy éppen az Alpokban. Vadászok rájuk, kihallgatom, majd pedig elítélem őket. Ez és nem más a küldetésem.

A püspök némán, hosszan nézte a férfit.

– Isten legyen önnel, Heinrich atya – szólalt meg azután. – Mindörökké. Ámen.

A nap nem akart véget érni, Lena ujjai pedig annyira vörösek és duzzadtak voltak a mosogatástól, hogy alig bírta megfogni az edényeket, amelyek sokkal nagyobbak voltak, mint otthon, Bibiana konyhájában. A lány azonban összeszorította a fogát. Majd megmutatja ennek a Kassiannak, aki játssza itt a nagy szakácsot, pedig alig tudja megkülönböztetni a hagymát az almától!

Vigyorogva bedobta a lányt a mély vízbe.

– Az udvarmester azt mondta, mindenhez értesz. Ma te készítesz nekünk vacsorát. Savanyú káposztát és főtt kolbászt. – Azzal a szakács menni készült. – Körülbelül nyolcvan emberre kell főznöd.

Szerencsére ott volt Vily, a kukta, aki ahelyett hogy bután bámult volna rá, és a többiekhez hasonlóan Lena háta mögött sugdosott volna, egyszerűen segített a lánynak, és próbált választ adni a kérdéseire.

A fiúval közösen Lena vödrökben hordta fel a pincéből a káposztát, melynek minőségétől elfintorodott.

– Nálunk, az Arany Angyalban finom savanyú illat terjeng, és ennek így is kell lennie. Ez a káposzta azonban dohos szagot áraszt. Sok minden kell hozzá, hogy élvezhető étel legyen belőle. Szóval mire vársz még?

Vily kénytelen volt borecetet és cukrot szerezni, azután Lena főtt-füstölt szalonnát kért.

– Kassian sohasem tesz hozzá ilyesmit – jegyezte meg a fiú, miután mindent odahozott.

– Hogyan lenne különben lédús a káposzta, elárulnád? Fehérbor is kell, attól lesz friss és illatos.

A fiú áhítattal figyelte, ahogyan Lena elkészítette a pecsenyelét a kolbászhoz, amely előző napról maradt, amikor is disznót vágtak.

– Addig kell forrnia, amíg elmondunk egy üdvözlégyet – szólalt meg Lena. – Könnyű megjegyezni.

– Víz és ecet, egy kevés olaj, só, bors, babérlevelek, szegfűszeg és boróka. Ennyi fűszer egyszerre! Talán meg akarsz mérgezni minket?

Lena elnevette magát.

– Nem fogod elrontani a gyomrodat – felelte a lány. – Várj csak! A kolbászhoz három üdvözlégy szükséges, Bibiana mindig ezt mondta, utána kész!

Az első emberek már le is ültek a cselédkonyhában a hosszúkás asztal mellé. Mindenki áhítatosan evett, ami arról árulkodott, hogy Lena receptje kedvező fogadtatásra talált. Sokan többször is szedtek, tíz ember evett egy-egy tálból, fakanalakkal kaptak a káposzta után, megragadták a fűszeres kolbászt, és hangosan szopogatták. Az arcuk lassan kipirult, amihez persze hozzájárultak a teli söröskorsók is, amelyeket Vily folyton újratöltött.

Hangos kiáltás törte meg a csendet.

– Egy favágó balesetet szenvedett a szánkóval! – kiáltotta egy férfi.

Néhányan felpattantak és kirohantak, miközben mások kihasználták a lehetőséget, és tovább ettek. Rövid idő múlva behoztak egy embert. A fejsebéből vér szivárgott. Szeme üveges volt. Egy padra fektették, majd azon tanakodtak, mitévők legyenek.

– Ide kell hívni Van Halent – szólalt meg Lena. – Látnia kell a medikusnak.

Durva nevetés hallatszott.

– Látszik, hogy új vagy itt – mondta az egyik kukta. – A medikus csak az előkelő urakat kezeli, nem a magunkfélét!

– De ennek az embernek segítségre van szüksége! Teljesen kiszökött a vér az arcából! – A lány keresett egy tiszta kendőt, és a sérült férfihoz lépett, ám Kassian kíméletlenül félrelökte.

– Ennek már nincs szüksége segítségre – szólalt meg, és keresztet vetett. – Csak a halhatatlan lelkének.

A sebesült mintha csak meghallotta volna, kinyitotta a szemét. Mélyen, rekedten hörgött. Azután félrebicsaklott a feje.

Nem lélegzett.

– A herceg lelkén szárad a halála – súgta oda Vily Lenának, amikor elvitték a halottat. – Egy szánon hét fatörzset kell szállítani, hetet! Ráadásul télen, amikor minden jeges. Apám is fát szállított, de akkor még nem engedélyeztek öt fatörzsnél többet, erre pontosan emlékszem.

Bár a fiú segített neki elmosogatni, Lena hirtelen holtfáradtnak érezte magát. Nemsokára végeznek a munkával, de mi vár majd rá otthon?

Els komor arca. Amióta Lena a palotában dolgozott, alig beszéltek egymással, Bibiana pedig, aki előveszi majd a körömvirágkenőcsét, jajveszékelni fog, hogy a herceg koszos tányérjai tönkreteszik Lena szép kezét. Aztán ott van még Sebi, aki persze egy szót sem szól, de apró teste minden idegszálával érzi a kimondatlan dühöt, és úgy jár-kel a fogadóban, mint egy kivert kutya.

Lena torkában gombóc nőtt. Mindenhol csak veszekedés és békétlenség. Valóban megér ennyit ez az egész?

A lány a köténye után kapott, hogy letörölje a „szemvizet”, ahogyan Sebi a könnyeket nevezte, amikor furulyaszóra lett figyelmes. Egyszerű dallam volt, mint a madárcsicsergés, de olyan könnyű és tiszta, hogy nem lehetett nem odafigyelni rá. A hangok elérték a csúcspontot, vidám trillázásba kezdtek, majd halkabban és nyugodtabban abbamaradtak.

– Ez Niklas – szólalt meg Vily, aki észrevette Lena csodálkozó arcát. – Lantos, furulyás, trombitás. Szemtelen verseket is farag, amikben még a herceget sem kíméli. Furcsamód őfelsége mégis kedveli. Niklasnak mindent szabad!

Lena a nyakát nyújtogatta, amikor a zenész elhaladt a nyitott ablak előtt. Érett gesztenyére emlékeztető vörösesbarna fürtjei összeborzolódtak; merész orra és vidám, telt ajka volt. Ragyogó kék szemével kíváncsian pillantott a lányra.

{1} Formája alapján az emberi kéz négy csoportba sorolható: víz-, föld-, levegő- és tűzkéz. Az elképzelés szerint a kéz alakja vall az ember természetéről is. A tűzkezű ember karizmatikus, kreatív, temperamentumos. – A szerk.

{2}  Szépséges barna hölgyem! (olasz)

{3}  az öreg (olasz)

{4}  manócska (olasz)

{5}  Természetesen nem, felséges uram! Mind igazi, tiszta drágakő, Az életemre esküszöm! (olasz)

{6}  Boszorkánybulla névvel illették az 1484. december 5-én megjelent Summis desiderantes kezdetű rendelkezést, amelynek nyomán egész Európában fellángoltak a boszorkányüldözések. – A szerk.