Tolnai Panka

Zűrös társaság

Erawan Könyvkiadó, 2015

Webshop, hírek, beleolvasók, kedvezmények:

http://erawan.hu

Facebook: www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

A szerző elérhetősége:

www.facebook.com/tolnaipanka

Szerkesztette: Huszti Gergely

Copyright @ Tolnai Panka, 2015

@ Erawan Könyvkiadó, 2015

ISBN 978–615–5469–21–3

1. fejezet

Idén ez a hatvanharmadik alkalom, amikor anya fejtágítást tart reggeli közben. Tudom, mert számolom. Javítsak egy jegyet németből, olvassam el a kötelezőket, fésüljem ki a hajam a szememből, mossam le a körömlakkot, edzés után öltözzek gyorsabban, segítsek többet a házimunkában… Mindig kitalál valamit.

Az öcsém persze gúnyosan nevet meg pofákat vág mellettem, miközben tömi magába a szörnyűséges neonzöld zabpelyhét. A mintagyerek. Őt bezzeg nem szidják le semmiért, ő mindenben tökéletes, az ellenőrzőjében csakis ötösök sorakoznak. Nagy cucc! Általános hatodikban én is kitűnő voltam, töriből még dicséretet is kaptam. De a gimi egészen más. Mindenki tudja, hogy a középiskola már nem csak a tanulásról szól, nem is értem, anya ezt miért nem fogja fel. Tök olyan, mintha vakon élne egy barlangban.

Ezúttal azért kell válogatott szidalmak közt elfogyasztanom az – öcsi reggelijével ellentétben egészséges – zabkásámat, mert Nikolett tanárnő, azaz Nikita már megint adott egy figyelmeztetőt. Az első még valahol jogos volt, bár akkor is csak véletlenül találtam hátba egy mandarinnal, de ez a második körülbelül annyira ésszerű, mint nyakörvet adni egy rozmárra. Nikitának most éppen az nem tetszett, hogy a szünetben lemásoltam Biankáról a leckét. Hiába érveltem, hogy ami a szünetben történik, az magánügy, meg az a lényeg, hogy az órára kész legyen a házi, Nikitát nem hatotta meg. Valamiért kinézett magának még elsőben, azóta egyenesen pokollá teszi az életemet.

– Száz szónak is egy a vége, örülnék neki, ha a jövőben egy kicsit több tiszteletet mutatnál a matektanárod irányába – jelenti ki anya. – És annak is, ha itthon írnád meg a leckét.

– Jó – motyogom.

– Nem hallom!

– Jó – felelem valamivel hangosabban.

Öcsi úgy vigyorog a müzlistálja mögött, mintha épp az évszázad legjobb viccét hallgatná. Kedvem lenne az arcába csúzlizni egy kanál zabkását, de azért is csak én kapnék anyától. Némán tátogom felé, hogy ezért még számolunk, erre persze azonnal lefagy a mosoly a képéről.

– Helyes – mondja anya. – Akkor ezt megbeszéltük.

– De akkor is utálom a matekot – zsörtölődöm. – És Nikitát is. Őt főleg.

– Ettől függetlenül még megbukhatsz, és mehetsz takarítónőnek. Tényleg ez az életcélod, kislányom?

Életcél.

Folyton ezzel jönnek a suliban is. Mi akarsz lenni, ha nagy leszel, melyik egyetemen fogsz továbbtanulni, választottál–e már hivatást… Őszintén? Fogalmam sincs. Egyébként is, még van egy egész évem eldönteni, csak jövőre kezdem a negyediket, már ha Nikita nem buktat meg.

A nagyi mindig azt mondja, hogy legyek orvos, és gyógyítsam meg az embereket. Valóban szép hivatás, izgalmasan is hangzik, de sajnos rosszul vagyok a vértől. Már az Alkonyatot sem tudtam végigolvasni, egy vérvételtől meg egyenesen elájulok. Gáz, de ez van. Nagyi már apát is dokinak nevelte – legalábbis szerette volna –, állítólag gyerekkorában is anatómiát olvasott neki esti mese helyett. Aztán végül valamiért mégis ügyvéd lett belőle, pedig még az orvosit is elkezdte.

Egyszer apa említette, hogyha sokat tanulok, akkor dolgozhatok majd mellette, de nekem semmi kedvem bűnözőket védeni és száraz jogszabályokat bújni egész álló nap. Na meg Siófokra sem szeretnék leköltözni, bármennyire bírom apát. Az új barátnőjének annyi esze van, mint egy zsák libatollnak. Jóindulatú meg próbál kedvesen viselkedni, de sajnos egy madárijesztővel áll azonos értelmi szinten.

Meg amúgy is, jól érzem magam itt Budapesten, Siófok csak nyáron klassz. Itt vannak a barátaim, az életem, és terveim szerint a jövőm is, feltéve, ha nem olyan helyen kapok munkát, mint ahol anya is robotol már vagy huszonöt éve.

Ő egy dögunalmas hivatalban dolgozik dögunalmas munkatársakkal, akikkel kávézás közben dögunalmas dolgokról beszélget, és emellett olykor dögunalmas értekezletekre jár. Ennél még az utcaseprés is izgalmasabban hangzik.

Meg őszintén, a tanulás eléggé a rangsor aljára szorult mostanság. Nagyjából két hete írtam egy listát – amit persze rajtam kívül csak a legjobb barátnőm láthat –, hogy milyen feladataim vannak az érettségiig. Mármint milyen értelmes feladataim, amelyeket mindenképp el kell végeznem.

Először is szeretnék végre összejönni A Fiúval, aki már régóta tetszik. Ez a legfontosabb és egyben a legnehezebb cél, már csak azért is, mert Balázs hamarosan elballag, és akkor tuti oda minden esélyem.

Aztán ott van anya. Valahogyan meg kell oldanom, hogy ne egy börtönben éljek, mert már tényleg úgy érzem magam otthon, mint Hamupipőke. Vagy gázabbul. Egész nap csak engem szekálnak, egy szabad percem nincs, ráadásul sehová sem mehetek el. Az a csoda, hogy anya nem önti össze viccből a kukoricát és a lencsét, csakhogy kiválogathassam. Tök égő a suliban, hogy amíg a többiek jobbnál jobb bulikba járkálnak, én otthon ülök, és dedós animációs filmeket nézek az öcsémmel és anyámmal. A legjobb persze az volna, ha elköltözhetnék egy albérletbe, de anya előtt fel sem merem hozni a témát. Tuti, hogy kinevetne, vagy egyszerűen csak legyintene rá.

A harmadik helytől nagyjából tipikus bakancslistás dolgokat soroltam fel: eljutni ide–oda, kipróbálni a bungee jumpingot, egyszer egyedül elmenni egy kiszabadulós játékra, alkotni valami maradandót a suliban… a szokásos.

Persze az utolsó helyen azért szerepel, hogy ne bukjak meg matekból, de azt is melléírtam, hogy emellett meg kell keserítenem Nikita életét, ha már ő pokollá tette az enyémet. Nem gonoszság ez, csupán édes – és jogos – bosszú. Az a nő megérdemli, hogy valaki végre tükröt mutasson neki, mert a fél sulit rettegésben tartja. A legjobb az lenne, ha elérném, hogy felmondjon, szerintem még szobrot is emelnének a tiszteletemre.

– Ideje indulni! – néz az órájára anya. – Megírtátok a leckét?

– Meg. Még a szorgalmikat is – feszít az öcsém.

Erőltetetten köhögök, miközben jól hallhatóan kimondom a stréber szót is. Erre persze az öcsikém rögtön ugrik, és igazságtételt követel, de anyán látszik, hogy már nagyon unja az állandó háborúzást.

– Hagyd már békén a testvéredet!

– Én csak köhögtem – felelem ártatlanul.

– Na jó, indulás!

Ezúttal nem versengünk az első ülésért, öcsi szó nélkül ül be hátra. Még a biztonsági övet is becsatolja, pedig azért általában könyörögni kell neki. Úgy tűnik, bevált a tervem. Eddig minden egyes reggel harcoltunk a jobb helyért, futóversenyt rendeztünk a bejárati ajtótól az anyósülésig. Pár hónapja még simán lesprinteltem, de az utóbbi időben vészesen felgyorsult, már olyan is előfordult, hogy alulmaradtam. Öcsike megtáltosodott, úgyhogy lépnem kellett. Kitaláltam, hogy mutatok neki néhány statisztikát arról, hogy a hátsó ülésen sokkal nagyobb biztonságban van, az adatokat pedig megfejeltem pár elborzasztó, baleseteket ábrázoló fényképpel is.

Hatott.

Ráérősen sétálok anya hullámossá tört Opeljéhez. A győzelem ízével a számban ülök be a királyi páholyba, ahonnan zavartalanul láthatom anya ámokfutását, amit ő vezetésnek csúfol. Átkapcsolom a rádiót egy normális zeneadóra, de anya még indulás előtt visszaállítja a hírcsatornára. Biztos azért, hogy legyen valami témája a dögunalom házában.

Perceken belül odaérünk az öcsém iskolájához, csak néhány saroknyit autózunk. Én ennyi idősen már rég gyalog jártam, élveztem, hogy a saját magam ura lehetek. Öcsi viszont attól fél, hogy útközben elkapják és kirabolják, ám szerintem inkább csak tunyaságról van szó. Nem tudom, honnan szedte ezt a marhaságot, teljesen biztonságos környéken lakunk.

– Ügyesen, okosan! – szól anya az öcsém után, aki úgy fut az iskola elé, mintha kergetnék.

Eminens.

Továbbgördülünk, egyenesen a belváros legnagyobb dugójába. Nem igazán tudunk miről beszélgetni anyával, úgyhogy inkább csak úgy bámulok kifelé az ablakon. Figyelem, hogy hányan kötik be az övüket, mennyien ülnek egy autóban, milyen betűvel kezdődik a rendszámuk, meg hogy hányan bambulnak ugyanúgy, mint én.

A mellettünk lévő kocsiban egy nagyjából velem egykorú lány szinte bulizik az apjával. Mosolyognak, énekelnek, ugyanolyan mozdulatokkal táncolnak, persze ülve. Biztosan tök jól érzik magukat. Ránézek anyára, de ő még csak felém sem pillant, maga elé meredve bámulja az előttünk álló Suzuki folyamatosan világító féklámpáját. Egészen máshol járhatnak a gondolatai, valószínűleg egy dögunalmas aktán, amelyet a dögunalmas asztalán hagyott.

Bárcsak nekem is olyan családom lehetne, mint akik a szomszéd kocsiban ülnek! Látszik rajtuk, hogy boldogok, és az is, hogy nem unják magukat halálra egy közös nyaraláson. Mindig is szerettem volna, hogy az anyám egyben a barátnőm is legyen, de ennek kábé annyi az esélye, mint nyerni a lottón. Anya még a legszigorúbb tanáromnál is ezerszer durvább, tuti, hogy vaskalap volt a jele az óvodában.

Egy tetőtől talpig bőrbe öltözött csopperes húz el mellettünk, kis híján leviszi a tükrünket. Olyan hangon búg a motor, hogy az egész autó beleremeg. Jó lenne helyet cserélni vele és száguldani valami elhagyatott országúton, mindig is vágytam erre a szabadságra. Elég idős vagyok már ahhoz, hogy elkezdjem a motoros tanfolyamot, akár be is iratkozhatnék, de persze nem lehet, mert életveszélyes, és a rendes lányok nem motoroznak.

– Anya, nyáron csináltathatok egy tetkót?

– Szó sem lehet róla – jelenti ki.

Semmi indulat, semmi megrökönyödés, puszta tényközlés.

– De már két évfolyamtársamnak is van!

– És akkor neked is kell?

– Nem azért. Már régen megterveztem a mintát. És nem is látszódna ki a ruha alól.

– És mit csinálsz, ha megunod?

– Nem fogom, mert jelentése van.

Legalábbis számomra igen, és egy tetkónak ez a lényege. Hónapok óta rajzolom a lapockámra illeszkedő jégmadarat, már majdnem tökéletes. És hogy miért pont jégmadár? Tavaly nyáron Biankával láttunk egyet a parkban. Lövésem sincs, hogyan került oda ez a tök nem városi madárfaj, na meg magamtól fel sem ismertem volna. Bius viszont azonnal kiszúrta, született ornitológus és persze megszállott állatbarát. Éppen arról beszélgettünk, hogy örökre barátok maradunk, és hogy sosem leszünk olyan fásultak és mogorvák, mint anya, úgyhogy ez a gyönyörű, színes jégmadár azért kell, hogy mindig emlékeztessen rá, ki is vagyok valójában. Hogy ne térjek le az utamról még akkor sem, ha mások megpróbálnak lelökni róla.

– Kislányom, ez őrültség! Hogy fogsz kinézni hatvanévesen? A bőr megereszkedik és ráncosodik.

– Tökre nem érdekel, hogy mi lesz, akkor már úgyis mindegy, nem? Meg amúgy is, nézz csak körbe! Mindenkinek van már tetkója, ez nem olyan nagy cucc, mintha kopaszra borotválnám a fejemet, és piros kontaktlencsét hordanék.

– A rendes embereknek nincs tetoválásuk.

Igen, a rendes embereknek piercingjük sincs, nem járnak tornacipőben, kitűnő tanulók, és suli után egyből hazamennek… Anya és a sztereotípiái.

– Légyszi, anya! Csak alá kellene írnod egy beleegyező nyilatkozatot.

– Nem.

– Biankának megengedi az anyukája – füllentem.

A legjobb barátnőmnek esze ágában sincs tetkót varratni.

– De neked én vagyok az anyád, nem Kriszta néni.

– Csak simán Kriszta. Már rég tegeződünk, ezerszer mondtam. De mindegy, akkor majd tizennyolc évesen megcsináltatom. Már úgyis csak pár hónap – jelentem ki.

– Akkor adhatod is a kezembe a lakáskulcsodat. Amíg én tartalak el, az én szabályaim érvényesek, és erről nem nyitok vitát. Miért kell neked mindenáron lázadni? Komolyan mondom, kikergetsz a világból. Akkora lángon égsz, mint Jeanne d’Arc.

– Ki?

Anya ezúttal rám emeli szigorú tekintetét.

– Jeanne d’Arc. Az orléans–i szűz. Inkább a történelemórán kellene odafigyelni, és nem őrültségeken gondolkodni. Ne mondd, hogy nem tanultátok még a százéves háborút!

– Valami rémlik.

De a részletekre már nem emlékszem. Máté tanár úr olyan hangszínen beszél, mint egy született meseolvasó, úgyhogy állandóan elalszunk az óráján. Még Anita is lehajtja néha a fejét, pedig ő az osztály – ha nem a világ – legnagyobb strébere. Az a típus, aki az apróbetűs részt is képes bemagolni.

Időközben végre megérkezünk a Kálvin térhez. Anya félrehúzódik, én pedig kipattanok az autóból. Örökkévalóságnak tűnnek ezek a reggeli utak.

– Viselkedj normálisan! – mondja anya köszönés helyett, majd egy alig észrevehető kézmozdulattal int felém, és továbbhajt.

Kis híján belerohannak hátulról, szokás szerint már megint nem nézett bele a tükörbe. Csodálom, hogy soha nem esett még semmi komoly baja, mindeddig megúszta koccanásokkal. Összesen egyszer fordult elő, hogy mentőt kellett hívni hozzá, de akkor is csak a vállát kellett visszatenni a helyére.

A kocsi viszont nem ilyen szerencsés, szegény Opelünk úgy néz ki, mint ami több roncsderbit is megjárt már. Én ugyan nem tudok vezetni, de biztos vagyok benne, hogy még így is ügyesebb lennék a volán mögött. Anyára egyfolytában dudálnak, bemutatnak neki, ő pedig állítom, hogy nem érti, mi a baj. Az utcánk végén álló stoptáblánál például három éve szólok rá, hogy álljon meg, de mindig csak azt feleli, úgysem jönnek balról.

A halálfélelemtől eltekintve persze azért szeretek reggelente autózni, még mindig kényelmesebb, mint nyomorogni a hetes buszon a sok koszos, büdös és nem utolsósorban arrogáns utas között. Sosem értem, miért nem lehet egy kicsit beljebb húzódni, miért kell kényszeresen az ajtóban megállni, és miért kell penészes sajtos–ecetes–halas szendvicset enni a legnagyobb tömegben. Na meg hogy a nyugdíjas néniknek miért éppen hét óra harminckor kell a piacra menniük, ráadásul ember méretű gurulós szatyorral. Igazán várhatnának, amíg a diákok beérnek az iskolába, elvégre egész nap ráérnek.

A suli melletti játszótéren még csak hárman ücsörögnek. Annak ellenére, hogy marha nagy dugó volt, egész hamar beértünk a városba, a telefonom kijelzője mindössze hét harmincötöt mutat.

A táskámat a többi mellé dobom, majd miután kiosztom a puszikat, lehuppanok az egyik hintára. Reggelente általában itt szoktunk lógni a pingpongosokkal, ez a mi külön helyünk. A szomszéd iskolában lúzernek számítanánk, amiért műanyag labdákat ütögetünk egy fadarabbal, de a Belvárosi Gimnáziumban egészen más a helyzet. Tibi bá mindig talál külföldi versenyeket, úgyhogy félévente más és más országba utazunk a csapattal, ahová ezért rengetegen be akarnak kerülni.

Én szerencsére már elsős koromban bejutottam, a folyton magyarországos melegítőben járó edzőnk meglátta bennem a tehetséget. Ráadásul abban az évben az egész évfolyamból egyedül én vehettem fel a kék–sárga mezt, úgyhogy mérhetetlenül büszke voltam magamra. Igaz, némiképp előnnyel indultam a többiekhez képest, régebben apával egész nyarakat pingpongoztunk át Siófokon. Gyerekkoromban el sem tudtam képzelni, hogy akár csak egy tizenegyes meccsben is elverjem apát, most viszont már ki sem mer állni ellenem. Próbál persze kifogásokat találni, hogy fáj a dereka meg fúj a szél, meg töröttek a labdák, de nem veszem be. Simán leiskoláznám, és ezt ő is tudja.

– Hogyhogy ilyen korán? – kérdezi Detti.

– Anya csak minden második zöldnél fulladt le, úgyhogy nyertünk egy kis időt – vigyorgok.

A kezdetektől fogva Dettivel játszom párosban, annyira összeszoktunk, hogy tízből kilenc mérkőzést megnyerünk. Elég egy pillantás a meccseken, hogy tudjuk, mire gondol a másik, már a taktikát sem kell megbeszélnünk. Sajnos Detti idén érettségizik, úgyhogy a következő évben már nem indulhatunk együtt. Persze már most kivagyok tőle, hogy elballag, a negyedikesek csak egy bő hónapig járnak még be a suliba.

– De klassz a dorkód! – mondom Dettinek.

A talpa fehér, maga a cipőrész zöld, a fűzője pedig lila. Marha jól megy Detti vajszínű farmerjéhez.

– Köszi, tegnap vettem. És még akciós is volt.

– Tudom, pont ezt néztem ki én is. De neked sokkal jobban áll.

Mint minden. Detti akár egy kopott lópokrócot is viselhetne, az is úgy állna rajta, mint egy rá szabott estélyi ruha. Én sem vagyok annyira ronda, hogy a szülők velem rémisztgetik a gyerekeiket, de Dettit akár egy magazinban is mutogathatnák. Tökéletes alak, tökéletes mosoly, talán csak a füle áll el a kelleténél kicsit jobban, de ha ráfésüli a haját, már meg is oldódott a probléma. Nem is kérdés, az iskola legszebb lánya.

– Köszi – kacsint. – Majd néha kölcsönadom, ha szeretnéd.

– Az jó lenne, mert ugyanilyet tuti nem fogok venni.

Az egyencipő túlzás lenne, szerintem legalábbis mindenképpen. Na meg amúgy is, mindenki utálja, ha meglátja máson a saját ruhadarabját, amiért a lábát is lejárta valamelyik plázában. Ennél talán csak az rosszabb, amikor megérzed a saját parfümödet egy másik lányon, akit ráadásul még utálsz is.

– Nézd, ki van itt! – derül fel Detti arca.

Tom, azaz Felvári Tamás sétál a játszótér felé, a suli leghelyesebbnek és egyben legzűrösebbnek tartott fiúja. Magas, vakítóan zöld szemű és elképesztően laza.

Tom a Ginger Deer nevű bandában zenél két unokatesójával és egy évfolyamtársával, Balázzsal. Gitáros. Állítólag jól játszanak, koncerteket is szoktak adni mindenféle rockkocsmában, de anya persze nem enged el egyre sem, mondván, nem kell nekem zülleni az érettségi előtt. Egyszer egy iskolai bulin majdnem játszhattak, de az igazgató végül nem engedte nekik az állítólagos trágár szövegeik miatt. Valakinek káromkodás, valakinek művészet, felelte Tom, majd egy vállrándítás után kisétált az igazgatói irodából. Legalábbis ezt beszélik.

– Szia, cica! – köszön Tom Dettinek, majd ad neki egy szájrapuszit.

Pár napja jöttek össze, azóta álompárként emlegetik őket a suliban, és ha nem is mondják ki, titkon a legtöbb lány irigykedik Dettire. Tom még sosem randizott senkivel az iskolából, mindig a koncerteken szedett fel – jellemzően idősebb – lányokat. Dettivel azonban kivételt tett, bár ezen én nem lepődtem meg.

Dettit azóta persze lila köd lengi körül, arca bamba mosolyra áll egész nap. Még szerencse, hogy az edzéseken tud koncentrálni, és nem üti el a labdát egy szomszédos bolygóra. Tény, hogy Tom jó pasi – bár a stílusa hagy némi kivetnivalót –, de nekem sokkal jobban bejön a banda dobosa, Balázs. Most is egy pillanat alatt kiszárad a szám, és remegni kezd a lábam, amikor meglátom őt Tom árnyékában. Számomra ő a tökéletes srác, csak ezt még nem tudja.

Balázs nem az a klasszikus értelemben vett nagymenő, egy aranyos mackóhoz hasonlít a legjobban, akihez rögtön hozzábújna az ember. Nem kövér vagy ilyesmi, inkább izmos, de a tekintete végtelenül kedves. Ráadásul olyan kisugárzással áldotta meg a sors, hogy képtelenség csak úgy elsétálni mellette. Legalábbis én nem tudok.

A szellő felém hozza az illatát. Hajlakk, öblítő és valami férfias parfüm keverékével telik meg az orrom. Nem akarom kiengedni a tüdőmből, örökké érezni akarom.

– Hellóka! – köszönnek Songokuval.

Észre sem vettem, hogy ő is itt van.

– Sziasztok! – motyogom, bármennyire is elterveztem, hogy a létező legtermészetesebben intek vissza nekik.

Nem tehetek róla, de a szívem is kiugrik a helyéről, Balázs most köszönt nekem először.

Songokunak, ha jól tudom, vietnamiak a szülei, de már óvodába is Magyarországra járt. Ennek ellenére persze tud vietnamiul, sokszor hallottam, ahogy nyávog a telefonba. Elképesztő egy nyelv, mintha állatokat kínoznának. Songoku teljes nevét még a tanárok sem tudják megjegyezni, meglehetősen furcsa sorrendben váltakoznak a h, az y, az o és az u betűk. Amúgy kedves fiú, a múltkor előreengedett az ebédlőben is, pedig ez a mostani fiúkra egyáltalán nem jellemző.

– Tegnap este kerestelek, de nem vetted fel a telót – mondja Detti Tom nyakába csimpaszkodva. – Aggódtam, hogy valami bajod esett!

– Dehogy! Csak próbáltunk. Olyankor nem szeretek senkivel sem beszélni. Akkor csak a zene van.

Miközben ezt a néhány szót elmondta, kétszer túrt bele a hajába és nézett körbe, hogy akadnak–e a közelben rajongói. Tom pontosan tudja, hogy a fél suli még fizetne is neki, hogy járjon velük egy hétig.

– Visszahívhattál volna – biggyeszti le a száját Detti, mint egy szomorú kislány.

– Rá sem néztem a telefonra, cica. Én másokkal ellentétben nem nyomogatom egész nap, nekem rendes életem van. És kifejezetten hülye telefonom – mutat fel egy ősrégi, ütött–kopott mobilt. – Még a Fészbukra sem regisztráltam, mi a francnak. Egész nap csak jönnének a lájkok – vigyorog nagyképűen. – Na mindegy. Arra gondoltunk a srácokkal, hogy ezt a napot kihagyjuk – vált hirtelen témát. – A tökömnek sincs kedve ilyen jó időben a koszos teremben ülni, és Nikita savanyú képét bámulni. Itt az április, itt a tavasz. Itt a tavasz… – a mondat másik felét elharapja, de Songoku úgy röhög, mint a fakutya. – Mit szólsz hozzá, bébi?

– Nem hangzik rosszul – feleli Detti, ám elég erőltetetten hangzik ez a szájából. – Ma csak a magyar lenne lényeges, tételeket dolgozunk ki, de majd elkérem valakitől a jegyzeteket. Viszont az edzésre mindenképpen vissza kell érnem – teszi hozzá.

Detti már hónapokkal ezelőtt elmúlt tizennyolc éves, úgyhogy simán tudja igazolni magának a hiányzásait. Tök jó neki. Persze nem él vele vissza, fontosnak tartja az iskolát, egyetemre is szeretne menni. Többek közt ezért olyan furcsa, hogy simán rábólint a lógásra.

– Király! – puszilja meg Tom Detti homlokát. – Bár azt sosem fogom megérteni, mit eszel ezen a pingpongozáson, halál unalmas sport. Pöty–pöty–pöty…

Tom egyike azon keveseknek, akik soha nem akartak bekerülni Tibi bához.

– Dehogy unalmas! – szól közbe Songoku, pedig ő sem tagja a csapatnak.

– Neked nem, mert te kínai vagy. A kínaiak meg köztudottan két dolgot szeretnek a legjobban: a rizst és a pingpongot.

– Vietnami vagyok. Én sem portugálozlak le, pedig külső alapján akár az is lehetnél – vág vissza Songoku.

– Jól van már, haver, csak vicceltem, négy éve vagyunk osztálytársak! Szerinted nem vágom? Tudod, hogy bírom a burád – nevet Tom, majd belebokszol Songoku vállába.

Azonnal enyhül a feszültség, én pedig elképzelem, ahogyan Songoku hirtelen felindulásból egy pörgőrúgással válaszol Tom bunkó megjegyzésére. Vissza kell tartanom a nevetésem.

– Te is jössz? – kérdezi Tom félvállról.

Tőlem. Tom, a suli legnépszerűbb fiúja azt kérdezi, hogy akarok–e velük lógni. Dettivel, vele, Songokuval és persze Balázzsal. Ilyen még nem fordult elő, a három, gimiben töltött évem alatt sosem szólt hozzám még annyira sem, hogy álljak félre az útjából. Most meg elhív bandázni. Az agyam teljesen leblokkol, megkövülten állok a játszótéren. Mindennél jobban szeretnék Balázzsal csámborogni a városban, de a suliba is be kéne mennem, elvégre én nem tudok igazolást írni magamnak.

– Nos? – sürget Tom. – Nem a negyvenmilliós kérdést tettem fel…

•   – Persze, hogy megyek – felelem, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy iskola helyett a végzősökkel lófrálok.

→ A folytatásért lapozz a 2. fejezethez!

•   – Köszi, de nem áll jól a szénám Szathmárynál, szerintem engem akar feleltetni. Máskor viszont nagyon szívesen.

→ A folytatásért lapozz a 3. fejezethez!