CHRIS BRADFORD

A Harcos Útja

Az ifjú szamuráj 1.

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2015

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Chris Bradford: Young Samurai –
The Way of the Warrior

Fordította

FAZEKAS ANDRÁS

Az ifjú szamuráj története fikció, noha alapjául valós karakterek, történelmi korok és helyszínek szolgáltak.

Egyetlen, a könyvben kifejtett harci technika gyakorlását sem szabad elkezdeni tapasztalt harcművész oktató jelenléte nélkül, mert a mozdulatok baleset- és sérülésveszélyesek! A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget az esetleges próbálkozásokból adódó sérülésekért.

Édesapámnak

Prológus
Maszamotó Tennó

Kiotó, Japán, 1609. augusztus

A fiú felriadt és a kardja után kapott.

Tennó még a lélegzetét is visszafojtotta. Érezte, hogy van még valaki a szobában. Szeme lassan hozzászokott a sötétséghez, ahogy a mozgás legapróbb jelei után kutatott, de nem látott mást, csak egymást érő árnyakat. A vékony rizspapír falakon átvilágító holdfény kísérteties derengésbe vonta a szobát. Talán tévedtem, gondolta, de ösztönei az ellenkezőjét súgták.

Feszülten fülelt a legkisebb neszre, amely elárulhatta volna a betolakodó helyzetét, de nem hallott semmi szokatlant. A kertben magasodó cseresznyefa ágai halkan ropogtak a lágy szélben, míg a kerti forrás vize alig hallható csobogással folyt bele a halastóba. Csak egy tücsök nyugodt ciripelése törte meg a ház megszokott csendjét.

– Túlreagáltam – nyugtatta magát Tennó –, biztosan egy rossz kami szelleme zavarta meg az álmom.

Az elmúlt hónapban a Maszamotó-házat betöltötték a közelgő háborúról szóló pletykák. Sokan egy készülődő felkelésről suttogtak, Tennó édesapját pedig újra behívták szolgálatba, hogy ha eljön az ideje, útját állja a lázadóknak. A hirtelen jött fenyegetés félelmet ébresztett az emberekben, akik immár tizenkét éve élvezték Japán törékeny békéjét. Így talán már érthető, miért volt Tennó ennyire nyugtalan.

A fiú leengedte a kardját, és visszafeküdt futonjára. Amint kényelembe helyezte magát, az éjjeli muzsikus tücsök a szokottnál hangosabban kezdett ciripelni, amitől keze önkéntelenül rászorult a markolatra. Eszébe jutott apja mondása: „Egy szamuráj mindig hallgasson az ösztöneire.” Márpedig a zsigereiben érezte, hogy valami nincs rendjén.

Újra felült az ágyában és körülkémlelt.

Ekkor vette észre a sötétségből felé suhanó ezüstös villanást.

Bár földre vetette magát, hogy kitérjen előle, nem volt elég gyors. A suriken mély vágást ejtett az arcán, mielőtt belefúródott volna a futonba, pontosan arra a helyre, ahol ő néhány pillanattal előbb még nyugodtan feküdt. Miközben továbbgurult, megérezte az arcán végigcsorduló vért. Hallotta, ahogy a második suriken a tatamiba fúródik, miközben egyetlen mozdulattal talpra ugrott, és maga elé emelte pengéjét.

Egy tetőtől talpig feketébe öltözött alak emelkedett ki a sötétségből. A legendás japán bérgyilkosok egyike, egy nindzsa! Lassú, kimért mozgással kivonta rémisztő kardját szajájából. Tennó hosszú, ívelt élű katanájával szemben a nindzsa tantója rövid, egyenes pengéjű kard volt, ideális szúrófegyver.

Hangtalan lépést tett előre, majd felemelte kardját, amitől úgy magasodott Tennó fölé, akár egy támadni készülő kobra.

Tennó számított a csapásra, és kardjával lesújtott ellenfelére, ám a nindzsa egyetlen gyors mozdulattal kipördült a penge útjából, és lendületesen mellbe rúgta a fiút.

A rúgás hátraröpítette Tennót, aki átszakítva a rizspapír ajtót, a sódzsit, kirepült az éjszakába, és keményen ért földet a belső kert füvén. Az eséstől kábultan, levegő után kapkodva igyekezett talpra vergődni. Közben a nindzsa egy macska ügyességével átugrott az összetört ajtó maradványai felett, és könnyedén ért földet a fiú előtt. Tennó megpróbált felállni, de a lába nem engedelmeskedett az akaratának. Zsibbadás kerítette hatalmába a tagjait, amitől elöntötte a pánik. Megpróbált segítségért kiáltani, de nem jött ki hang a torkán. Mindene lángolt, és kiáltásai csupán elfúló hörgések voltak. Közben a nindzsa köddé vált a körülötte felszálló fekete füstben.

A fiú látása egyre homályosabbá, elmosódottabbá vált, és csak lassan hatolt el zsibbadt tudatáig a felismerés: a suriken mérgezett volt. A méreg hamar szétterjedt a testében és megbénította tagjait. Élete immár támadója kezébe került.

Vakon hallgatózott, várva, hogy a nindzsa végre előbújjon rejtekéből, de a tücsökciripelésen kívül egy hangot sem lehetett hallani a kertben. Miközben fülelt, felrémlett benne, hogy apja régen mesélt arról, hogy a nindzsák környezetük hangforrásait kihasználva teszik hallhatatlanná mozdulataik zaját. Támadója így juthatott át észrevétlenül az őrségen!

Ahogy lassanként visszanyerte a látását, észrevette a holdfényben közeledő homályos alakot. A nindzsa olyan közel hajolt hozzá, hogy Tennó érezte gyilkosa forró, olcsó szakétól bűzlő leheletét. Támadója felé fordította tekintetét, így látta a sinobi sozokó csuklya alól rámeredő, gyűlölettől égő, smaragdzöld szemét.

„Ezt üzenjük apádnak!” – sziszegte a nindzsa.

Tennó érezte, ahogy a tantó jéghideg hegye a mellkasába fúródik. Egy pillanatra összerezzent a húsába szúródó acél jeges érintésétől, majd elöntötte testét a tejfehér fájdalom.

Aztán zuhanni kezdett, bele a végtelen űrbe…

1
Tűzgolyó

Csendes-óceán, 1611. augusztus

A fiú felriadt álmából.

– Mindenki a fedélzetre! – harsant a fedélzetmester parancsa. – Ez rád is vonatkozik, Jack! – morogta, és viharvert ábrázattal nézte, ahogy a függőágyból a padlóra huppanó fiú heves igyekezettel próbál talpra vergődni.

Jack Fletcher tizenkét éves kora ellenére magas, vékony – ám a két, tengeren töltött évnek hála –, erős izomzatú fiú volt. Édesanyjától örökölt kócos, szemébe lógó, szalmaszőke fürtjei mögött azúrkék szempár ült, amelyben korához képest szokatlan erő és határozottság villant.

A hónapok óta tartó utazástól elcsigázott emberek kapkodva, botladozva nyomultak az Alexandria fedélzete felé, félrelökve Jacket, aki éppen bocsánatkérő mosolyt próbált vetni a fedélzetmesterre.

– Igyekezz, kölyök! – szólt rá a fedélzetmester. Ekkor dobhártyaszaggató reccsenés kíséretében óriási ütközés rázta meg a hajót, amitől Jack újfent padlót fogott. A fejük fölött lógó olajlámpa hevesen himbálózni kezdett, miközben lángoló cseppekben fröcskölte szanaszét a tartalmát.

Jack keményen ért földet egy halom üres vödrön, amelyek csörömpölve gurultak szét a rázkódó fedélközben. Miközben megpróbált talpra vergődni, látta, hogy az éhségtől beesett arcú, elgyötört vén tengeri rókák közül többen is esnek-kelnek körülötte. Ekkor valaki megragadta a grabancát és határozott mozdulattal talpra állította.

Ginsel volt. Az alacsony, köpcös német matróz barátságos vigyort villantott Jackre – ezzel felfedve hegyesre tört fogait –, amitől leginkább egy nagy, fehér cápára hasonlított.

– Ennek a fele se tréfa! Jól elkapott minket ez a vihar, Jack! Mintha a pokolban várnának minket vacsorára – morogta Ginsel. – Eredj a fedélzetre, mielőtt a fedélzetmester szíjat hasít a hátadból!

Jack szó nélkül követte Ginselt és társait, akik felküzdve magukat a lépcsőkön, imbolyogva léptek a fedélzetre, egyenesen a tomboló vihar közepébe.

A sötét, baljós felhők megállás nélkül szórták a villámokat, míg a matrózok panaszos káromkodását elnyomta a kötélzetet szaggató, orkánként süvítő szél üvöltése. A tenger sós illata szinte marta Jack orrát, a jéghideg eső pedig úgy szúrta az arcát, mintha tűk záporoztak volna rá. De mielőtt még megszokhatta volna az ítéletidőt, a hajót vízszintesig döntötte egy óriási hullám.

A tatot elöntötte a habosan fodrozódó tengervíz, és bőrig áztatta Jacket meg mindent, ami az útjába került. A fiú levegő után kapkodva figyelte a hajópalló résein átszivárgó vizet, miközben újabb hatalmas hullám magasodott fölé, amely még nagyobbnak bizonyult, mint az előző. Zúgva sodorta el Jacket, aki szerencsére bele tudott kapaszkodni a hajókorlátba, így az ár nem sodorta le a fedélzetről.

Miközben nagy nehezen feltápászkodott, egy villám – kettéhasítva a sötét eget – a főárbocba csapott, és egy pillanatig sejtelmes derengésbe vonta az egész hajótestet. A háromárbocoson teljes lett a zűrzavar. A legénység tagjai úgy sodródtak ide-oda a fedélzeten, mint uszadékfa a megáradt folyóban. Feljebb, a szárnyvitorla alatt néhány matróz a viharral dacolva igyekezett bevonni a fővitorlát, mielőtt a szél árbocostul kitépné.

Eközben a tatfedélzeten Harmadik Pajtás, a háromméteres, vörös szakállú óriás birkózott a kormánykerékkel. Mellette Wallace kapitány szikár alakja magasodott, aki határozott parancsokat ordibált a körülötte állóknak, noha a vihar elsodorta szavait, mielőtt azok bárkihez is elérhettek volna. Rajtuk kívül még egy tengerész tartózkodott a taton. A magas, szikár termetű férfi sötétbarna haját madzag fogta össze. Ő volt az Alexandria kormányosa, John Fletcher, Jack édesapja. Úgy bámult a messzeségbe, mintha azt remélné, puszta tekintetével áttöri a viharfelhők sűrű falát, és biztonságot nyújtó szárazföldre bukkanhat.

– Hé, ti! – kiáltott a fedélzetmester, Jack, Ginsel és két másik matróz felé. – Szedjétek a lábatokat és engedjétek ki a fővitorlát, de íziben!

Engedelmesen a főárboc felé indultak, de alig értek a fedélzet közepére, amikor hirtelen egy tűzgolyó bukkant elő a semmiből, és egyenesen Jack felé repült.

– Vigyázz! – ordította az egyik matróz.

Jack, aki indulásuk óta már számos portugál hadihajóval vívott ütközetben vett részt, ösztönösen elhajolt. Érezte a forró levegő perzselő érintését, ahogy a tűzgolyó a feje fölött elrepülve a fedélzetbe csapódott. Ám a jól ismert, rémisztő roppanás – amit a hajótest hallat, mielőtt végképp megadná magát a vasgolyó irdatlan súlyának – ezúttal elmaradt, helyette tompa, élettelen puffanás hallatszott, mintha egy kupac rongy zuhant volna a fedélzetre. Jack önkéntelenül is a lába elé guruló valamire pillantott.

Nem tűzgolyó volt, hanem az egyik matróz összeégett teste, akit a villám sújthatott halálra.

Érezte, ahogy kesernyés íz árad szét a szájában, és gyomra hevesen remegni kezd a látványtól. A halott arcán határtalan fájdalom tükröződött, bár a lángok a felismerhetetlenségig összeégették a bőrét.

– Szűz Mária, irgalmazz! – ordította Ginsel. – Már az ég is ellenünk fordult!

Ám mielőtt még befejezhette volna, újabb hullám öntötte el a fedélzetet, magával sodorva a holttestet.

– Jack, maradj mellettem! – kiáltotta Ginsel, miután észrevette a fiú arcán tükröződő borzalmat. Gyorsan megragadta a karját, és vonszolni kezdte volna a fővitorla felé. De Jack nem mozdult. Földbe gyökerezett lábbal, döbbenten állt, miközben orrában érezte az összeégett hús bűzét. Indulásuk óta nem először – és feltehetően nem is utoljára – találkozott a halállal. Apja már az út elején figyelmeztette az Atlanti- és a Csendes-óceánon rájuk leselkedő számtalan veszélyre. Jack látta, miként végez valakivel a fagyhalál, a skarlát, a trópusi láz, egy kés pengéje vagy éppen egy eltévedt ágyúgolyó, mégis, minden alkalommal megérintette a halál látványa.

– Gyerünk, Jack! – sürgette Ginsel.

– Csak imádkoztam érte – felelte nagy sokára a fiú. Tudta, kötelessége, hogy Ginsellel és a többiekkel tartson, de ebben a pillanatban képtelen volt másra gondolni, mint hogy az apja mellett a helye. Futásnak eredt a tat felé.

– Hová mész? – kiáltotta a távolodó fiú után Ginsel. – Szükségünk van rád!

Jack az elemekkel dacolva igyekezett elérni a tatot, hogy csatlakozzon apjához, amikor egy hatalmas hullám megrázta és megperdítette a hajót. Épp hogy sikerült belekapaszkodnia a vitorlarúdba, amikor újabb kolosszális víztömeg zúdult neki az Alexandria oldalának. Jack tehetetlenül a hajókorlátnak csapódott, mielőtt a hullámokon hánykolódó hajó újabb vonaglással a sötéten háborgó habok közé vetette volna.