A mű eredeti címe: The Impostor

Copyright © 2003 by Celeste Bradley

All rights reserved.

Fordította

Kovalcsikné Chován Hedvig

Szerkesztette

Kátay Zsófia

Kiadási és fordítási jogok fenntartva!

©2014, Victoria Kiadó

Tilos a borító és a fordítás részének vagy egészének bármilyen módszerrel való másolása és annak felhasználása a Victoria Kiadó írásos engedélye nélkül!

Felelős kiadó

Falb Magdi

ISBN 978-963-9803-64-0

Kiadja a Victoria Kiadó

Cím: 1067 Budapest, Eötvös u. 42.

Tel./Fax: (1) 269-4043

E-mail: info@victoriakiado.hu

Könyveink megrendelhetők postai úton

vagy a www.victoriakiado.hu honlapon

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Anglia, 1813

Talapzaton állt, ám görög istennőhöz képest meglehetősen hétköznapira sikeredett. Duzzadt ajka és az erőltetett póz túlságosan frivolnak tűnt egy klasszikus szoborhoz képest. És bár egy leheletfinom fátyol teljesen elfedte domborulatait, gömbölyű karjai és combjai óhatatlanul megmozgatták az ember fantáziáját ahhoz, hogy maga elé képzelje a fátyol alatt rejlő idomokat.

Lábainál három, a londoni társaság illusztris tagjainak számító, tiszteletre méltó férfi térdelt; egyiküket részben takarta a buja nőalak. A rajz azt a pillanatot örökíti meg, amikor a három figura arannyal és ékszerekkel halmozza el a bálványt, s eközben igyekeznek megérinteni őt.

A rajz alján, az istennőhöz és hódolóihoz képest kis méretben, a két térdeplő úriember homályosan felismerhető felesége és gyerekei láthatók, a földön kuporogva. Nyomorúságos, rongyos kinézetük éles ellentétet képez a felettük magasodó istennő lábainál felhalmozott kincsekkel.

„Fleur és hódolói”, olvasható a rajz alatti szöveg.

Gerald Braithwaite heves mozdulattal csapott le a díszes betűkkel megrajzolt „Szerkesztő” címzésre, miáltal lesöpörte a papírhalmazt és a spárgát, amely a politikai karikatúra-sorozatot fogta egybe, s a lapok a padlóra hullottak. A fiatal lány, aki a csomagot hozta, azonnal letérdelt, hogy összeszedje a paksamétát, de Braithwaite ügyet sem vetett rá.

Egyik kezével féltő gonddal felemelte a legfelső rajzot, míg a másikkal végigsimított az ajkain, mintha el akarná fojtani a saját szavait. Mindazonáltal egy megkönnyebbült sóhaj mégiscsak elhagyta az ajkát, amint a rajzot tanulmányozta, melynek révén több példányt fognak eladni a London Sunból, mint eddig bármikor.

– Sir Thorogood, büszke vagyok önre, nagyon büszke – mormolta a szerkesztő. – Fantasztikus rajz! Süt belőle a bujaság, a bűn és a pátosz. Három dúsgazdag férfi szórja kincseit egy nőre – akárcsak manapság egy híres táncosnőre –, miközben családjuk koldusbotra jut. Fenomenális gúnyrajz, részleteiben borotvaéles, mesteri vonalvezetéssel, mintha a legnagyobb művészek vázlatfüzetéből bújt volna elő. Vigye el az ördög a rátarti ficsúrokat. Ők maguk is ezt kívánják majd, amikor meglátják az utcán ezt a karikatúrát – sóhajtotta boldogan Braithwaite, és odalökött egy vaskos borítékot a lánynak, egy pillantásra sem méltatva őt.

A szerkesztő elmosolyodott, majd felnevetett. Végül harsogó hahotázásban tört ki, mely végigvisszhangzott az egész épületen, annak a sajtóterméknek a székházában, amely hamarosan a legolvasottabb újság lesz egész Londonban.

Amikor a jelentéktelen kinézetű, fiatal küldönclány kiment a kapun az utcára, épp csak egy apró ajakrándulása árulkodott arról, mennyire elégedett, hogy a szerkesztőnek ilyen virágos a kedve.

Másnap délután egy bizonyos úriember széthajtotta a London Sunt, hogy reggelizés közben átfussa. Meglehetősen későn ébredt aznap, mégis szerét ejtette, hogy megcsöcsörésszen egy reszkető cselédlányt, lehordjon egy inast és alaposan felmérgesítse a lakáját. Ettől aztán derekasan meg is éhezett. Valószínűleg ezért történt, hogy csaknem megfulladt egy hatalmas falat sonkától, amit éppen tele szájjal, bőszen rágott. Vagy talán Sir Thorogood vitriolos tolla váltotta ki ezt a reakciót.

Az úriember pulykavörös lett dühében, és üvöltve parancsolt rá a lakájára.

– Azonnal hozassa ide a kocsimat! Elmegyek.

A lakáj engedelmesen bólintott, de amint sarkon fordult, hogy távozzék, pillantása a gazdája kezében szorongatott újságra tévedt. Még az azonnali megtorlás fenyegető árnya sem nyomhatta el azonban arcán a gúnyos mosolyt, miközben elhagyta a szobát.

Puff! Az újság egyenesen az egyik meglehetősen rátarti lord tányérján landolt.

– Hé! Ha nem látnátok, éppen vacsorázom! – nézett fel a szőke lord a két férfira, akik megzavarták az estéjét.

– Merem állítani, pillanatokon belül elmegy az étvágyad. Ezt nézd meg! – A magasabbik látogató kinyitotta az újságot, hogy megmutassa Sir Thorogood legújabb karikatúráját.

A lord megkövült, kezében megállt a szalvéta szájtörlés közben, amint rádöbbent, mit ábrázol a gúnyrajz.

– A francba – dörmögte.

– Úgy bizony – mondta a látogató.

– Mit tegyünk? – sápítozott a másik férfi, aki mindaddig a háttérben állt a kezét tördelve.

A lord felmordult.

– Mégis mit? Keressétek meg ezt a Thorogoodot, és diszkreditáljátok. Kell, hogy legyen valamilyen csontváz a szekrényében. Családi botrány, szerencsejáték, bármi.

Az első férfi kétkedve csóválta a fejét.

– Úgy véled, ennyi elég lesz? Ennél hatékonyabb megoldásra szavaznék.

– Ez csak a kezdet – bökte oda mogorván a lord, s a szalvétáját a rajzra dobta. – De nyugodtak lehetnek, uraim, hogy vég is lesz.

Dalton Montmorency, Lord Etheridge, a Korona kémje beviharzott a bálterembe. Életében először Sir Thorogoodként, a világtól elvonult karikaturistaként jelent meg, és azonnal világossá vált előtte, hogy valamivel igencsak feldühíthette a komornyikját.

Amint belépett Rochesterék báltermének hatalmas, boltíves ajtaján, és elindult volna lefelé az elegáns lépcsősoron, a hangzavar egy csapásra elnémult, és arcok sokasága fordult azonnal felé, mint megannyi napraforgó a Nap felé.

Talán feltűnő ruhájának köszönhetően. A teremben lévő férfiak ünnepélyes, fekete öltözékéhez képest Dalton meglehetősen különc viseletben jelent meg.

Akár egy dandy.

– Öltöztessen bohém művésznek – mondta még otthon Buttonnak, a komornyikjának, aki korábban színházi öltözetőként kereste kenyerét, és akit Dalton Simon Rainestől, jó barátjától, az egykori mesterkémtől kért kölcsön. – Úgy akarok kinézni, mint azok a piperkőcök, akiket csupán a divat majmolása érdekel.

A jelenlévők reflexióiból arra következtetett, hogy mégsem volt bölcs dolog ilyetén szavakat intéznie komornyikjához.

Button zseninek számított az öltöztetés terén, és hamarosan a titkos Álruhások Klubja összes tagjának ő választotta ki a ruházatát. Roppant kényesen ügyelt is rá, nehogy elbagatellizálják a dolgot. Lord Etheridge most őszintén azt kívánta, bárcsak valami kevésbé kínos bosszút eszelt volna ki a komornyikok gyöngye.

Mérget, esetleg. Vagy bérgyilkosokat. Dalton inkább egy állig felfegyverzett rablóbandával küzdött volna meg egy sötét sikátorban, mintsem hogy itt álljon a bálteremben a tömeg előtt, „művészi” dicsfénytől övezve. Csaknem száz ember tekintete szegeződött rá, amikor megállt a lépcső tetején.

Már a kabátjától is káprázhatott a szemük. Otthon, a félhomályos szobájában meg a kocsija sötétjében egyáltalán nem tűnt ennyire rikítónak. A miriádnyi gyertyával megvilágított, fényes teremben azonban egyértelművé vált, hogy Dalton felöltőjének zöld színe szinte világít. Ez a kabát, a fénylő, lila selyemmellény és a pávakék térdnadrág rádöbbentette viselőjét, hogy pontosan úgy fest, mint egy óriás trópusi papagáj.

Button a halál fia.

Egyelőre viszont, hogy „Sir Thorogood” végre valahára megjelent a nyilvánosság előtt ebben az álruhában, nincs mese, tovább kell játszania a komédiát, akkor is, ha kinézete kísértetiesen emlékeztet egy kalózkapitány kedvenc madaráéra.

Ráadásul komoly kétségei merültek fel, hogy vajon szükség van-e a missziójára. Igaz, azok a reformpárti karikatúrák csaknem egy éve tesznek nevetségessé bizonyos befolyásos embereket. És az is igaz, hogy a brit kormány hitelességének semmiképpen sem használ az ilyesfajta atrocitás háborús időkben. Saját inkognitójának megőrzéséről már nem is beszélve, ami Daltonból kifejezett bizsergést váltott ki. Egy kelekótya művész megregulázása, aki előszeretettel figurázza ki az arisztokrácia érzékeny pontjait, nem volt éppen a szíve vágya. Inkább úgy érezte, mintha valamiféle cselszövőként használnák őt, egy bizonyos lord személyes érdekeinek védelmében.

Ám A álruhások mostanság gyenge lábakon álltak, és a kémek ezen eklektikus bandájának nem volt tanácsos ujjat húzniuk a hierarchiával, ha nem akarták veszélyeztetni fennmaradásukat. Dalton még meglehetősen új ember volt a vezetői tisztségben, és a Királyi Négyes többi tagja nem tudhatta, milyen meglepetésekre számíthat tőle.

Még a saját emberei sem voltak biztosak felőle.

Ezt a küldetést nem csupán a parancsnak való feltétlen engedelmeskedés miatt vállalta.

A Álruhások Klubjának mesterkém tisztségét általában hosszú évek munkájával lehetett kiérdemelni, melynek során az illető végigjárta a ranglétrát, kiváltva ezzel hírszerzőtársai elismerését és lojalitását.

Ő viszont Simon Raines visszavonulása miatt hirtelen csöppent ebbe a pozícióba. Annak ellenére, hogy már több mint egy éve a Királyi Négyes tagja volt, A álruhások közül senki sem tudta, hogy ő a Kobra: a négy lordból álló befolyásos testület egyik tagja, aki eldöntötte, mire vagy kire irányuljon a tolvajok és merénylők bandája – azaz A Álruhások Klubja – által megtestesített fegyver.

Amikor néhány hete leköszönt a Kobra tisztségéről és alig várta, hogy ismét visszatérjen az intrikák mezejére, az irányítása alá került emberek ferde szemmel néztek rá.

Az utóbbi hetekben sikerült némi engedelmességet kicsikarnia belőlük, de ez igen távol állt attól a tisztelettől, amely egy vezetőt és tizenöt emberét egységes csapattá kovácsol össze.

Így aztán megfogadta, hogy az első adandó missziót elvállalja, s így bebizonyítja az embereinek, hogy ő nem csupán egy A Álruhások Klubjának tagjai közül, hanem kiemelkedő képességekkel rendelkezik.

Természetesen, amikor ezt a fogadalmat tette, álmában sem gondolta, hogy ilyen gyötrelmes lesz ez a bizonyos misszió.

Én a Korona fegyvere vagyok – mondogatta magának, ahogy ott állt, és már előre borzongott, mi vár rá az elkövetkező néhány óra során. Méghozzá rikítóan színes fegyver, papagájjelmezben.

Mindenki várakozásteljesen bámult rá. Szinte hallani vélte, ahogy kattognak a fejekben a kerekek: Egy ilyen fura figura hogyan fog megnyilvánulni? Számára viszont az volt a kérdés: vajon ez a tömeg szolgamód behódol-e neki, vagy kategorikusan bolondnak nyilvánítják és kiejtik a pixisből?

Miután Dalton missziójának sikerét csakis az előbbi reakció garantálhatja, tudta, a legszerencsésebb, ha jó benyomást kelt. Próba, szerencse.

Felsőbbrendű arckifejezést erőltetve magára, hanyag mozdulattal hátralegyintette a ruhaujjából előliffenő csipkemandzsettát, és teátrális meghajlással üdvözölte a ház asszonyát, miközben kínosan vigyázott, nehogy meginogjon magas cipősarkán. Aztán pedig szélesre tárta karját a táncteremben összegyűlt tömeg felé.

– Nos… megérkeztem – jelentette ki gőgösen.

A jelenlévő férfiak szemöldöke felemelkedett, zavart pillantásokat váltottak egymással, ám a hölgyek szinte egy szólamban sóhajtottak fel, és tüstént nógatni kezdték kísérőiket, mutassák be őket a vendégnek. Nagyszerű.

Kezdődjék a játék.

Clara Simpson két terebélyes hölgy között foglalt helyet, így igyekezett láthatatlan maradni. Ez remekül működött is, mivel szomszédai szinte levegőnek nézték, zavartalanul társalogtak a feje felett. Sajnos azonban a sógornője, Beatrice elől mégsem rejtőzhetett el, sőt a ma esti programon való részvétel alól sem menthette ki magát. Nem tölthette magányosan az estét, abban a biztos tudatban, hogy mialatt a család a bálban időzik, senki nem zavarja majd meg a nyugalmát.

Bea aznap délután berontott a szobájába, és szinte felrángatta őt az íróasztalától, tolla és levélpapírja mellől. Sógornője arcára kiült a szokásos engesztelhetetlen kifejezés, és Clara azonnal tudta, nincs menekvés: engedelmeskedni fog, bármit is forgat Bea a fejében vele kapcsolatban.

– Bitty és Kitty eljönnek ma este velem Rochesterék báljára, Clara. Szükségem van rád is, mint gardedámra.

Megkísérelt kitérni a kérés elől, bár tudta, próbálkozása eleve kudarcra ítéltetett.

– Nem szívesen mennék Rochesterék báljára. Még mindig gyászolok.

– Nem volt még elég, Clara? A fivérem több mint egy éve eltávozott. Ennyire nem ragaszkodhatsz szegény Bentley-hez.

– Talán mégis. – Vagy talán semmi kedve felújítani a ruhatárát, hiszen minden pennyt igyekszik megspórolni, hogy egyszer végre elköltözhessen ebből a házból.

Beatrice felhorkant.

– Hát nem igazán vagy tekintettel az érzékenységemre, mondhatom! Muszáj minden áldott nap a veszteségemre emlékeztetned? És szerinted mit mondanak majd rólam az emberek, ha azt látják, hogy én már nem viselek gyászruhát?

Á, szóval itt van a kutya elásva.

– Talán, ha feketébe...

– Ugyan! Rémesen nézek ki a sötét ruhákban, s ezt te is tudod. Bentley soha nem várta volna el tőlem, hogy hosszú ideig előnytelen öltözékekben mutatkozzam.

– Majd még meggondolom, Beatrice – mondta akkor Clara, mint mindig, valahányszor ez a téma került szóba.

Őt tulajdonképpen nem igazán érdekelte, mit visel. Nem akarta felkelteni egyetlen férfi figyelmét sem. A puszta gondolattól is kirázta a hideg. Nem, nem. Csupán egyetlen dolgot akart: hogy szabad és önfenntartó legyen, és talán – de csak talán – egy kicsit megváltozzon az élete. Beatrice azonban erőszakosságával rátelepedett, s néha hurrikánként ragadta magával. Ő pedig nemigen mert ellentmondani neki. Egyébiránt a mai este során Clarának alkalma nyílhat a társaság megfigyelésére, ami nem elhanyagolandó szempont.

Így tehát most itt ült a vénkisasszony nagynénik közé ékelve, és szemmel tartotta a két Trapp lányt, akik kedves, simulékony természetük ellenére sem igazán keltették fel a fiatalemberek érdeklődését.

Jól elvolt a fal mellett, valójában tetszett is neki ez a zug. Innen mindig felfedezett valami érdekes látnivalót.

A bálteremben hömpölygött a tömeg, időnként kisebb csoportokba gyűltek össze, majd szétváltak, és más csoportokhoz csatlakoztak. Clara figyelte a csinos ruhák és a hozzájuk simuló szalonkabátok táncát, és teljes biztonságban érezte magát a figyelő tekintetek elől. Számítása bevált: matt, félsötét gyászruhája csaknem egybeolvadt a kárpittal, haja szinte teljesen eltűnt a kalapja alatt, arca pedig festetlen volt, akár egy cselédlányé.

Jelenlétében nem számított, milyen információról beszélgetnek. Látnak is, meg nem is.

Neki tűnt fel először, hogy hirtelen furcsa csend támadt a bálterem túlsó végében. A mellette ülő nénikék csak akkor hagyták abba a csacsogást, amikor a csend már beborította az egész termet, és csak az ő hangjuk hallatszott.

Halk suttogás indult meg a csend nyomában. Mint az ismert gyermekjátékban, amikor az egyik a szomszédja fülébe súg valamit, aki továbbadja a szomszédjának, az pedig még tovább, míg végül egészen más jelentést kap az eredetileg elsuttogott mondat. Clara elmosolyodott erre a gondolatra, bár az igazat megvallva ő is ugyanolyan kíváncsi volt a zavaró jelenség okára, akárcsak a többi jelenlévő.

Ekkorra az elsuttogott információ eljutott a terem hátsó sarkába is. A közelében álló hölgyek összedugták a fejüket és halkan kuncogtak, az urak pedig úgy tettek, mintha hidegen hagyná őket az imént érkezett vendég.

– Ki az? Ki jött? – kérdezte a balján ülő nagynéni. Clara vállat vont, jóllehet igyekezett maga is megtudni a választ.

– Ő az! – mondta akaratlanul. – Személyesen Sir Thorogood!

Képtelenség.

Clara arca vérvörössé vált hirtelen haragjában. Láthatatlansága odalett. Csak a közelében állók kérdő tekintetét látva döbbent rá, hogy felállt a székéből és az előbb hangosan mondta ki a véleményét.

Zavarában mondott valamit, csak hogy megszabaduljon a kíváncsi tekintetek kereszttüzétől.

– Úgy értem, milyen… milyen szokatlan… hiszen úgy hírlik, Sir Thorogood korábban semmiféle társasági összejövetelen nem jelent meg.

– Nahát, hiszen ez csodálatos – kottyantott közbe az egyik nagynéni. – Ezer éve nem láttunk a körünkben ismeretlen arcot! És mivel rendkívül okos ember hírében áll, állítom, nem fogunk unatkozni. Az összes karikatúrája megvan nekem! Eredeti lapokból kivágva, nem másolatok!

Clara már rég nem rá figyelt. Befúrta magát a tömegbe és addig araszolt, míg végül alig tízméternyire állt meg Sir Thorogoodtól. A botrányos öltözékű férfi feltűnően magas. Clara ki nem állhatta a fölébe magasodó férfiakat, akik úgy bántak vele, mintha tizenkét éves és szellemileg kissé elmaradott lenne.

Arról nem is szólva, hogy ez az ember meglehetősen jóképű, sőt túlságosan is. Megvetésre méltóan. Sötét, sűrű, hosszú haj. És azok a szemek – életében nem látott még ennyire természetellenesen ezüstös szempárt! Ilyen szemekkel nem könnyű meggyőzni az embereket az illető becsületességéről.

Rikító páva! Bár maga a tény, hogy a férfi egyáltalán nem tűnt annyira nevetségesnek, mint az várható lett volna, még inkább felingerelte Clarát. Még ebben az öltözékben is látszott, milyen széles a válla, lapos a hasa és mennyire elegáns a bolondos pantallója szabása…

Nem számít, akkor is széltoló. Egy magas, jóképű férfinál csupán egy rosszabb létezik: egy olyan magas, jóképű férfi, aki nem mond igazat. Márpedig ez a díszpéldány itt pontosan ilyen.

Hazug – fortyant fel magában Clara, bár igyekezett uralkodni arcvonásain.

Hazug és tolvaj és...

Még időben visszafogta magát, mielőtt előbbre lépett volna, hogy nekirontson ennek a csirkefogónak. Mit keres itt ezzel a névvel? Mi lehet a célja?

Minden bizonnyal a szenzációra éhes társaság figyelmének dicsfényében akar sütkérezni – kiélvezve a titokzatosságot, mely a társaság által igen kedvelt gúnyrajzok alkotóját, Sir Thorogoodot övezi.

Lássuk csak, töprengett Clara, mit tehetek. Nem vonhatom felelősségre a nyilvánosság előtt, hiszen ezzel megszűnne az anonimitásom. Elveszíteném a munkát, ami oly sokat jelent számomra. Más módon kell kiugratnom a nyulat a bokorból. Közelebb kell kerülnöm ehhez az idegenhez, olyan közel, hogy csőbe húzhassam, és maga leplezze le hazugságait.

Csatlakozott a hölgykoszorúhoz, mely úgy sereglette körül a különleges vendéget, mint a galambok a kiszórt magokat. Néhányan szinte kényszerítették férfipartnerüket, hogy mutassa be őket az úriembernek.

Clara egy pillanat alatt elveszett a suhogó ruhák között és az egymásba vegyülő parfümök tömény illatában. Egyfolytában lökdösték, szinte összenyomták az erőszakosan nyomuló hölgyek, akik mindenáron magukra akarták vonni a délceg idegen figyelmét. Amikor egyikük Clara felé pillantott, egy másodpercre meglepődött, majd lekicsinylően végigmérte és megállapította, hogy nem jelent számukra konkurenciát.

Egy éles könyök fúródott a bordái közé. Az asszony odébb araszolt, ám ekkor egy cipősarok taposott a lábujjára. Reménye sem maradt, hogy egy lépéssel is tovább juthat a nők sodró áradatában. Az eddig magára erőltetett tartózkodó természete most megbosszulta magát.

Észrevétlenül lépkedett a méregdrága ruhákkal és pazar frizurakölteményekkel ékeskedő hölgyek között, akik mindegyike alaposan felpolcolt keblekkel, ám minimális ésszel bírt. Amint egyet hátrébb lépett, azonnal elfoglalta a helyét egy újabb, feltűnni vágyó hölgy. Az idegen körül szorosan tülekedők feje felett Clara észrevette, hogy az álnok csirkefogó kedvesen mosolyog a legfeltűnőbb tolldíszek és a legszemrevalóbb keblek láttán, mialatt a többi rajongó kénytelen-kelletlen kijjebb szorult a körből.

Hogyan juthatnék közelebb hozzá? – töprengett Clara, mivel neki alapos oka volt rá, hogy kifaggassa az úriembert, aki porig rombolhatja mindazt, amit ő eddig elért. Hogyan vonhatná el a hazug csirkefogó figyelmét a londoni szépségek krémjétől?

Talán úgy, hogy közéjük tartozónak álcázom magam.

„Ha a fickó az ilyen nőcskékre bukik, a saját fegyverét fordítom ellene. Kebleim és szempilláim nekem is vannak. Most már csak némi segítség szükségeltetik, hogy a célnak megfelelően használjam őket.”

Ettől máris jobb kedvre derült. Micsoda nagyszerű ötlet! Ha ezek a hölgyek káprázatosak, ő még inkább az lesz. Ha bugyuták, ő lesz köztük a legostobább.

Végtére is, ki gyanítaná, hogy egy káprázatos, de ostoba nő nem feltétlenül haszontalan és nem csak dísznek jó? Való igaz: ez sokkal hatékonyabb álca, mintha láthatatlan kékharisnya lenne. Hogy is nem jutott ez eddig eszébe? Nem szabad, hogy azt higgyék róla, komoly és intelligens nő. Éppen az ellenkező látszatot kell keltenie.

Clara határozott léptekkel Beatrice keresésére indult. Hiszen egy Álruhást kell lelepleznie.

Dalton igyekezett átfurakodni az őt szorongató hölgykoszorún, miközben lopva szemügyre vette az urakat. Valahol, valamelyik szalonban vagy a bálteremben ma este az igazi Sir Thorogood is jelen van. Dalton eltökélte, hogy addig erőszakolja rá a társaságban lévő minden egyes férfira saját ellenszenves személyét, míg rá nem talál az emberére.

Egy beszélgető férficsoport felé tartott, akik a közeledtére szétrebbentek. Mindannyian kíváncsian néztek rá, egy ember kivételével, aki dühös pillantást lövellt felé, majd se szó, se beszéd, elviharzott.

– Remélem, az úr nem beteg – szólalt meg Dalton, Thorogood nyájas tónusában. – Fölöttébb kellemetlen lenne, ha elkapnék valami nyavalyát, pusztán, mert részt vettem egy bálban.

Az urak egymásra néztek. A legfiatalabb, egy nyakigláb alak, akinek még alig serkedt a szakálla, megköszörülte a torkát.

– Azt hittem, felismerte Lord Mosley-t, Sir Thorogood. Az ön rajza miatt vesztette el az állását az árvaház igazgatótanácsában.

A fészkes fenébe. Dalton átnézte a rajzokat, de ezek szerint nem elég alaposan. Hanyag kézlegyintéssel bagatellizálta el baklövését.

– A karikatúráimat a múzsától kapott ihlet alapján szoktam megrajzolni. Aligha emlékszem minden jómadárra, akiket leleplez a művészetem.

– Igaz, ami igaz, jó sokakat kifigurázott. Moselytől Wadsworthig szinte mindenkit – bólintott egy másik férfi.

A legfiatalabb szemmel láthatóan égett a kíváncsiságtól.

– Wadsworth?

A többiek mind ránéztek.

– A gúnyrajz miatt elhagyta a felesége – magyarázta egyikük.

A fiatalember még izgatottabb lett. Egyik társáról a másikra nézett, majd ismét Daltonra.

– Megmondaná, hogyan… úgy értem, honnan… honnan szerzi az információit? Bizonyára nem könnyű mások titkait kifürkészni. Hiszen a titok az titok.

Dalton lassú, ördögi mosolyt villantott rá. Előrehajolt, és a társaság tagjai – tartózkodó viselkedésük ellenére – közelebb hajoltak hozzá.

– Sir Thorogood előtt semmi nem marad titokban.

A csoport tagjai hallhatóan egyszerre nyeltek egy nagyot. Dalton csak mosolygott, és igyekezett megjegyezni az arcukat, hogy később megkereshesse őket a rajzokon. Nem a nőügyeik vagy a szerencsejáték-szenvedélyük érdekelte, de sosem lehet tudni, kinek van valami a füle mögött.

Ekkor ismét közrefogták a hölgyek.

– Ó, Sir Thorogood! – csicseregték, és körbehízelegték. Az úriembereket szinte letaglózta a hölgyek váratlan erejű rohama, Dalton pedig szitkozódott az orra alatt. Nem számított rá, hogy Sir Thorogood ilyen mágneses vonzerőt gyakorol majd a szebbik nemre.

Annál is inkább, mivel világéletében inkább rémisztő oroszlánnak tartották őt a nők. Időnként eltöprengett, hogyan kerülhetne valamelyest közelebb hozzájuk, de most minden porcikája visszasírta azt a félelemmel vegyes bámulatot, amit idáig tanúsítottak iránta.

Vegyél fel egy pár magas sarkú cipőt, és nézd meg, hogyan alacsonyít le.

*   *   *

Clara Beatricébe csimpaszkodott, és a női toalettszoba felé húzta őt. A rózsaszín falú és krémszínű bútorokkal berendezett helyiségben a rengeteg falitükör megsokszorozta az amúgy is nagy tömegben jelen lévő hölgyek számát.

Bea a kezével igyekezett óvni frizurájának strucctolldíszét, ahogy keresztülsiettek a termen.

– Mire készülsz, Clara?

Sógornője válasz helyett a zsúfolt helyiség egyik üres sarkába vonszolta őt.

– Másként akarok kinézni – suttogta izgatottan Beának. –  Úgy, ahogyan ők – mutatott a többi hölgyre. – Csak még náluk is jobban.

Beatrice szemében gúnyos fény csillant.

– Tudtam. Tudtam én, hogy meg fogod bánni, amiért nem hagytál fel hamarabb a gyászolással. Az a Thorogood fickó volt rád ekkora hatással, igaz? Szemrevaló férfi, annyi szent.

Clara elengedte a megjegyzést a füle mellett.

– Segíts, Bea.

Az asszony csodálkozva mérte végig.

– Nos, holnap délelőtt elmehetünk Madame Hortensiához és rendelünk néhány ruhát neked, bár az évnek ebben a szakában garantáltan hetekig kell várnod, míg elkészülnek...

– Nem, Bea. Most rögtön.

Beatrice pislogott.

– Most? El akarsz kápráztatni egy férfit ezzel a hajviselettel, ebben a ruhában, smink nélkül?

Itt az ideje, hogy előjöjjek az adu ásszal, gondolta Clara. Félig elfordult sógornőjétől és megvonta a vállát.

– Ha úgy gondolod, hogy nem tudsz segíteni, majd megkérem Cora Teagardent...

– Azt a libát? Meg vagy őrülve? Annyit sem ért a divathoz, mint tyúk az ábécéhez! Még a mostaninál is előnytelenebbül néznél ki – hadarta felháborodottan Beatrice, majd megragadta Clara karját és egy tükörhöz vonszolta őt. Mögé állt és hatalmas elánnal magyarázni kezdett.

– A ruhád egész jó, ha meglazítjuk rajta a csipkét. Egek, mi a fenének viselsz fűzőt, ha nem húzod meg rendesen, kellően szorosra? Engedd le a válladat – na, még lejjebb… hmmm…

Megfordult és odaintett egy várakozó komornát, akinek az volt a dolga, hogy segítségére legyen a hölgyeknek.

– Hé, maga! Hozzon egy kis rizsport és szenet. És néhány hajtűt is – kiáltott a már indulófélben lévő lány után.

Clara nagyot nyelt. Úristen! Mibe keveredtem?