Borítószöveg

Volt egyszer egy szürke ruhás, nagyon szakállas hindu fakír, Hathdarab Béhrez Nehmár (ejtsd: hat-darabért-ez-nem-ár). Csalásból éldegélt, cukorszögeket és álpengéket nyelt reggeltől estig.

Egy napon ez a fakír megérkezik Párizsba, hogy felkeresse az elemes bútorok Mekkáját, a szerelési útmutatók Lourdes-ját: az IKEA áruházat. Vásárolni szeretne magának egy – a kényelmét és a kenyér keresetét egyszerre biztosító – szöges ágyat. Mivel szállodára nincsen pénze, elhatározza, hogy az éjszakát az áruházban tölti.

Ám a szekrényt, ahol elbújik, egyszer csak felteszik egy Angliába induló kamionra, melynek rakterében néhány szudáni férfi lapul. Angliában letartóztatják, és a bevándorlókkal együtt kitoloncolják Spanyolországba. Innen egy utazóládában menekülve Rómában találja magát, ahol nekilát megírni első regényét…

ROMAIN PUÉRTOLAS

A FAKÍR, AKI EGY

IKEA-SZEKRÉNYBEN RAGADT

ROMAIN PUÉRTOLAS

A FAKÍR, AKI EGY

IKEA-SZEKRÉNYBEN RAGADT

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Romain Puértolas: L’extraordinaire voyage du fakir qui était resté coincé dans une armoire IKEA,

Le Dilettante, 2013, Párizs

Fordította Takács M. József

Az IKEA-csoport és a csoporthoz tartozó cégek nem állnak kapcsolatban sem a szerzővel, sem a kiadóval. A kiadvány tartalmáért a szerző kizárólagos felelősséget vállal. Az IKEA-cégcsoport a kiadvány tartalmával kapcsolatban semmiféle módon nem vonható felelősségre.

Copyright © Romain Puértolas, 2013

Hungarian translation © Editions Le Dilettante, 2013

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Café Design, Veress Tamás

Második kiadás

ISBN 978-963-310-430-9

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Gilicze Gábor

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Léónak és Évának, legszebb alkotásaimnak

Patriciának, legszebb utazásomnak

Legyen szultán vagy fakír az apja,

Minden gyereknek van birodalma.

JACQUES BREL

A szív egy kicsit olyan, mint egy nagy szekrény.

HATHADRAB BÉHREZ NEHMÁR

F

FRANCIAORSZÁG

Az első szó, ami a Franciaországba érkező indiai férfi, Hathadrab Béhrez Nehmár ajkát elhagyta, egy svéd szó volt. Azért ez nem semmi!

Ikea.

Ezt a szót mondta ki félhangosan.

Aztán becsukta az öreg, piros Mercedes ajtaját, és kezét jó gyerek módján selyembe bújtatott térdére fektetve várakozott.

A taxisofőr, aki nem volt biztos benne, hogy jól hallotta, hátrafordult az utasa felé, minek következtében ülésvédője kis fagolyói megnyikordultak.

Kocsija hátsó ülésén középkorú, magas, szikár férfit pillantott meg. Olyan göcsörtös volt, mint egy fa, fakó arcát hatalmas bajusz keresztezte. Beesett orcáját valamilyen bőrbetegség nyomán visszamaradt apró lyukak pettyezték. Több gyűrű is volt a fülébe és az ajkába fűzve, mintha használat után, mint egy cipzárral, így akarta volna bezárni őket. Ó, milyen remek ötlet, gondolta Gustave Palourde, aki felesége szüntelen fecsegésének kitűnő ellenszerét vélte felfedezni e gyűrűkben.

A férfi rettenetesen gyűrött öltözéke – szürke, csillogó selyemöltönye, piros nyakkendője, amelynek megkötésére nem vette a fáradságot, csak összetűzte egy biztosítótűvel, és fehér inge – a repülőgépen eltöltött hosszú órákról tanúskodott. De a férfinak furcsa módon nem volt csomagja.

Ez vagy hindu, vagy összeszedett egy csúnya fejsérülést, gondolta a sofőr megpillantva az utasa fejére tekert nagy, fehér turbánt. De a férfi fénytelen, hatalmas bajusszal ékes arca miatt inkább arra hajlott, hogy az utasa hindu.

– Ikea?

– Ikeaaa – ismételte az indiai az utolsó magánhangzót hosszan elnyújtva.

– Melyik? Ööö… What Ikea? – dadogta Gustave, aki pontosan annyira érezte otthonosan magát az angol nyelvben, mint disznó a jégen.

Az utas megvonta a vállát, jelezve, hogy neki aztán tökmindegy. Dzsasztikea – ismételte meg –, dazntmatadioandetbetteszuitzjujuardeperizn. Körülbelül ezt hallotta a sofőr: érthetetlen, palatális mássalhangzókkal teli halandzsát. De akár halandzsa volt, akár nem, a Gitan taxitársaságnál eltöltött harminc év alatt ez volt az első alkalom, hogy a Charles de Gaulle repülőtér 2C termináljából kijövő utas azt kérje, hogy vigye őt egy bútorüzletbe. Merthogy Gustave nem hallott olyasmiről, hogy az Ikea a közelmúltban szállodaláncot nyitott volna.

Gustave találkozott már néhány szokatlan kéréssel, de mind közül ez vitte a pálmát. Ha ez a pofa valóban Indiából jött, akkor egy kisebb vagyont fizetett az útért, aztán eltöltött nyolc órát a repülőgépen, s mindezt egyedül azért, hogy vehessen magának egy Billy falipolcot vagy egy Poäng fotelt. Le a kalappal! De ez mégiscsak hihetetlen! Fel kéne jegyeznie ezt a találkozást az aranykönyvébe, Demis Roussos és Salman Rushdie közé, akik egy nap fenséges hátsójukkal megtisztelték taxijának leopárdbőr utánzatú hátsó ülését, és főleg nem szabad megfeledkeznie arról, hogy este, a vacsoránál elmesélje a feleségének ezt a történetet. Mivel Gustave-nak általában nem volt semmi mondanivalója, az asztalnál a beszéd a felesége monopóliuma volt (akinek húsos szájára még nem került fel a zseniális indiai cipzár), miközben lányuk borzalmas helyesírási hibákkal teli sms-eket küldözgetett olyan, vele egyidős fiataloknak, akik még csak olvasni sem tudtak. De most az egyszer más lesz a helyzet.

– Oké!

A taxisofőr, aki az utóbbi három hétvégéjét azzal töltötte, hogy a szóban forgó hölgyekkel keresztül-kasul bejárja a svéd üzlet kék-sárga folyosóit azzal a céllal, hogy bebútorozzák a család új lakókocsiját, jól tudta, hogy a legközelebbi Ikea itt van a szomszédban, a Párizs északi szélén elterülő Roissyban, mindössze 8,25 eurónyi távolságra tőlük. Választása tehát a főváros másik végén lévő, dél-párizsi Thiais-re esett, amelynek eléréséhez háromnegyed órás utat kell megtenniük. Végül is az utas azt kérte, hogy vigye őt egy Ikeába. Nem pontosította, hogy melyikbe. Meg aztán ezzel a szép selyemöltönyével és a nyakkendőjével ez az indiai bizonyára valami dúsgazdag iparmágnás. Mit számít neki pár tucat euró?

Gustave gyorsan kiszámolta, mennyit keres majd ezen a fuvaron, és elégedetten megdörzsölte a tenyerét. Aztán bekapcsolta a taxiórát, és elindult.

Mindent egybevéve ez a nap jól kezdődött.

A kenyerét hivatásos fakírként kereső Hathadrab Béhrez (ejtsd: Hátha arab vér ez) úgy döntött, hogy első európai útján inkognitóban fog utazni. Ezért „egyenruhája”, az újszülöttek pelenkájához hasonló, ám annál jóval nagyobb ágyékkötő helyett erre az alkalomra egy Yarnishebir (ejtsd: Járni se bír) nevű, falujabeli öregembertől potom pénzért bérelt csillogó selyemöltönyt húzott magára, amelyhez nyakkendőt is kapott. Az öreg ifjúkorában egy híres samponmárka területi képviselője volt, minek köszönhetően ősz fürtjei még mindig szép csigákban omlottak vállára.

Beöltözvén új szerelésébe, melytől az utazás két napja alatt egy pillanatra sem fog megválni, fakírunk titkon azt remélte, hogy dúsgazdag indiai iparmágnásnak nézik majd őt, aki még akkor sem hajlandó közönséges, kényelmes ruhákat – melegítőt és sarut – magára ölteni, ha háromórás buszozás, majd nyolc és egynegyed órás repülőút vár rá. Végül is fakír lévén az volt a munkája, hogy másnak adja ki magát, mint ami valójában. Így aztán – vallási okokból – csak a turbánját hagyta a fején. Turbánja alatt fáradhatatlanul nőtt a haja, melynek hosszát jelenleg mintegy negyven centiméterre, a benne lakozó, mikrobák és tetvek alkotta populáció lélekszámát pedig harmincezerre becsülte.

Amikor ezen a napon beült a taxiba, Hathadrab (ejtsd: Hat hátdarab) rögtön észrevette, álöltözete annak ellenére is komoly hatást gyakorol az európaira, hogy még az unokatestvére segítségével sem sikerült tisztességesen megkötnie a nyakkendőjét – még a Parkinson-kóros Yarnishebir világos, bár kissé reszketeg kézmozdulatokkal kísért magyarázata után sem –, s ezért a nyakkendőcsomót végül egy biztosítótűvel váltották ki, remélve, hogy ez az apró részlet senkinek nem tűnik majd fel az összességében káprázatos elegancia közepette.

Mivel a visszapillantó tükörbe vetett egyetlen futó pillantással lehetetlen volt teljességében felfogni e szépséget, a francia hátrafordult, hogy alaposabban szemügyre vehesse utasát. E mozdulattól nyakcsigolyái hangosan ropogni kezdtek, mintha a sofőr valami gumiember-mutatványra készülne.

– Ikea?

– Ikeaaa.

– Melyik? Öö… What Ikea? – dadogta a sofőr, aki láthatóan pontosan annyira mozgott otthonosan az angol nyelvben, mint (szent) tehén a jégen.

– Just Ikea. Doesn’t matter. The one that better suits you. You’re the Parisian.

A sofőr mosolyogva megdörzsölte a tenyerét, aztán indított.

Bekapta a horgot, gondolta elégedetten Hathadrab (ejtsd: Hat-hat rab). Új külseje tehát csodálatosan betöltötte hivatását. Kis szerencsével, főleg ha nem kell majd túl sokszor kinyitnia a száját, még bennszülöttnek is nézhetik.

Hathadrab egész Rádzsasztánban híres volt arról, hogy milyen ügyesen nyeli le a markolatukba becsusszanó műanyag kardpengéket, illetve eszi meg a kalóriamentes cukorból készült üvegszilánkokat, s hogy milyen látványosan döfi át a karját a trükkös tűkkel, és persze tudott még számos más bűvészmutatványt is, melyeknek titkát egyedül ő meg az unokatestvérei ismerték, és amelyek kapcsán szívesen beszélt különleges varázserejéről, hogy nézőit elkápráztassa.

Így aztán amikor ki kellett fizetnie a taxi fuvardíját, ami 98,45 euróra rúgott, fakírunk odanyújtotta a sofőrnek az egyetlen bankjegyet, amellyel fedezni kívánta párizsi tartózkodásának összes költségét, egy színes nyomtatóval hamisított százeuróst (csak a papírlap egyik oldalára volt rámásolva a bankjegy), s hanyag mozdulattal jelezte, hogy az aprót megtarthatja.

Abban a pillanatban, amikor a sofőr becsúsztatta tárcájába a bankjegyet, Hathadrab figyelemelterelő manőverként mutatóujjával a kék épület tetején büszkén trónoló hatalmas, sárga I-K-E-A betűkre bökött. A sofőr néhány pillanatra rájuk emelte tekintetét, s ez a pár másodperc elég volt ahhoz, hogy utasa gyorsan megrántsa azt a láthatatlanul vékony gumiszálat, amivel a zöld bankjegyet a kisujjához kötözte. A pénz egy tizedmásodperc alatt visszakerült eredeti tulajdonosához.

– Á, tessék! – mondta a százeuróst immár a tárcája biztonságában tudó sofőr. – Ez a társaságunk telefonszáma. Arra az esetre, ha visszafelé is taxival akarna utazni. Vannak furgonjaink is, ha nagyobb csomagjai lesznek. Tudja, gyakran még az összeszerelhető bútorok dobozai is igen nagy helyet foglalnak el.

A taxis sosem tudta meg, hogy az indiai megértett-e bármit abból, amit mondott neki. Benyúlt a kesztyűtartóba, és kivett onnan is egy kis kartonlapot, amelyen egy magát a Gitan-taxik híres, fehér, háromszögletű, műanyagból készült szabadjelzőjével legyező flamenco-táncosnő volt látható. Odanyújtotta utasának.

– Merci – mondta az idegen.

Amint a Gitan-taxitársaság piros Mercedese eltűnt (anélkül hogy ezért bármilyen felelősség terhelte volna a kizárólag a kisfülű indiai elefántok eltüntetésére szakosodott bűvészt), Hathadrab zsebre vágta a kártyácskát, majd szemügyre vette az előtte tornyosuló hatalmas raktáráruházat.

2009-ben az Ikea azért mondott le arról, hogy Indiában is üzleteket nyisson, mert a helyi törvények szerint a svéd vezetőség köteles lett volna indiai állampolgárságú igazgatókat is bevonni az áruházak irányításába, ráadásul úgy, hogy biztosítania kellett volna nekik a részvények többségi tulajdonát. Az északi óriáscég ezt vérlázítónak találta. Senkivel nem kívánt osztozni az aranybányán, főleg nem ezekkel a zenés komédiákba illő, bajuszos kígyóbűvölőkkel.

Ezzel párhuzamosan az összeszerelhető bútorok piacvezető cége együttműködési megállapodást kötött az UNICEF-fel, hogy közösen lépjenek fel a rabszolgaként dolgoztatott gyermekmunkások kizsákmányolása ellen. Az ötszáz észak-indiai falut érintő projekt keretében a régióban több egészségközpont, ételosztó telep és oktatási intézmény létesült. Az egyik ilyen iskolában kötött ki Hathadrab, miután alig egy hét után könyörtelenül kidobták Yuthis Mahr Adish (ejtsd: Jut is, marad is) maharadzsa udvarából, ahol a fakír és bohóc tisztét töltötte be. Az volt a bűne, hogy ellopott egy szelet szezámmagos kenyeret, némi koleszterinmentes vajat és két fürt bioszőlőt. Végül is tehát az volt a bűne, hogy éhes volt.

Büntetésből először is leborotválták a bajuszát, ami már önmagában is elég szigorú dolog (jóllehet ennek köszönhetően arca némiképp megfiatalodott), aztán választás elé állították: vagy elmegy egy iskolába nevelőtanárnak, hogy a bűnmegelőzés jegyében eltántorítsa a gyerekeket a lopástól és más bűncselekményektől, vagy levágják a jobb kezét. Nos, tudjuk, hogy egy fakírnak nincs félnivalója sem a fájdalomtól, sem a haláltól…

Közönségének nagy megdöbbenésére – mely közönség már megszokta a fakír öncsonkító mutatványait, a húsnyársakkal átszúrt karokat, az orcákba plántált villákat, a kardnyelést stb. – Hathadrab nem kívánta levágatni a kezét, s inkább az első opciót választotta.

– Bocsánat, uram, meg tudná mondani a pontos időt?

Az indiai összerezzent. Melegítős-szandálos, negyvenes éveiben járó férfi állt meg előtte – nem minden nehézség nélkül, mivel bő tucatnyi kartondobozzal megrakott bevásárlókocsit tolt maga előtt. A kocsiban a dobozok úgy sorakoztak egymáson, hogy elrendezésük csakis egy Tetris-bajnok vagy egy pszichopata műve lehetett.

Hathadrab számára a kérdés nagyjából így hangzott: Szküzémoámöszjő, oriévulőrszilvuplé?

Vagyis egy árva szót sem értett az egészből, így aztán részéről csak egyetlen válasz jöhetett szóba:

– WHAT?

A férfi látva, hogy külföldivel van dolga, jobb keze mutatóujjával megütögette a bal csuklóját. A fakír azonnal kapcsolt, felnézett az égre, és mivel Indiában nagy rutint szerzett abban, hogy a nap állásából olvassa ki az időt, készségesen – és három és fél órás időeltolódással – megmondta neki a pontos időt. Amaz, ha nem beszélte is, elég jól értette az angolt, s most rádöbbent, hogy rettenetes késésben van, pedig a déli szünetben el kéne hoznia a gyerekeit az iskolából, ezért futva indult a kocsija felé.

Az áruházba besiető és onnan kijövő embereket nézve az indiai észrevette, hogy alig akad, sőt valójában egyetlen olyan férfi sincs közöttük, aki úgy lenne öltözve, mint ő, vagyis aki fényes selyemöltönyt viselne. Turbános férfit pedig végképp nem látott. A környezetbe való kaméleonszerű beolvadás terve tehát csúfosan megbukott. Fakírunk ennek ellenére reménykedett, hogy ez önmagában még nem hiúsítja meg az egész küldetést. Arra gondolt, hogy egy melegítő és egy szandál messze elég lett volna. Hazatérése után majd megtárgyalja ezt a dolgot a kuzinjával, Azagishuzhával (ejtsd: Az ág is húzza). Merthogy ő erősködött, hogy Béhrez ilyen elegáns öltözékben keljen útra.

Hathadrab egy ideig az előtte újra és újra kinyíló, majd becsukódó üvegajtókat figyelte. A modern világra vonatkozó összes ismeretét azokból a hollywoodi és bollywoodi filmekből szerezte, amiket nevelőanyjánál, Shiringhnél (ejtsd: Sír ring; avagy angolosan: She rings) látott a tévében. Most eléggé meglepte, hogy az európaiak milyen közönyösen, szinte oda se figyelve közelítik meg a fotocellás ajtókat, amelyek az ő szemében a modern technika legragyogóbb ékköveit testesítették meg. Ha náluk, Khorgogiomoorban (ejtsd: Korgó gyomor) is lennének ilyen áruházak, ő minden alkalommal ugyanolyan elérzékenyülten bámulta volna meg a modern technika e templomainak üvegajtóit. Ezek a franciák nem mások, mint elkényeztetett gyerekek.

Alig volt még tízéves, amikor egy napon – jóval azelőtt, hogy falujában megjelentek volna a fejlődés első jelei – egy angol férfi a következő szavak kíséretében mutatta meg neki az öngyújtóját: „Minden valóban kifinomult technika elválaszthatatlan a mágiától.” Elsőre nem értette a dolgot. „Ez egyszerűen azt jelenti – magyarázta a férfi –, hogy az általam közönségesnek, hétköznapinak tekintett dolgok számodra csodálatos, varázserejű tárgyaknak tűnhetnek. Minden attól függ, hogy milyen technikai szinten áll az a társadalom, amiben élünk.” Ekkor apró szikrák pattantak ki az idegen hüvelykujja alól, melyek aztán rögtön életre keltettek egy szép, meleg, kékesen ragyogó kis lángnyelvet. Az idegen, mielőtt továbbállt – egy olyan különös szívességért cserébe, amiről majd később ejtünk szót –, neki ajándékozta ezt a csodás tűzszerszámot, amely ekkor még teljesen ismeretlen dolog volt ebben a Thar-sivatag szélén megbúvó kis faluban, majd Hathadrab ezt az öngyújtót eszközül használva dolgozta ki első bűvésztrükkjeit, és ekkor szilárdult meg benne az elhatározás, hogy egy nap majd hivatásos fakír lesz.

Ugyanezt a különös izgalmat érezte az előző napon is, amikor beszállt a repülőgépbe. A repülés hihetetlen élményt jelentett számára, hiszen húsz centiméternél magasabbra még soha nem emelkedett fel a (szent) tehenek istállójának padlójáról, merthogy ennyire volt képes – már amikor minden olajozottan ment – az az ügyesen a feneke alá rejtett szerkezet, amely nagyban hozzájárult az ő csodás levitációs mutatványának sikeréhez. Az éjszaka nagy részét azzal töltötte, hogy bámult ki a repülőgép ablakán, s az ámulattól még a szája is tátva maradt.

Végül, miután eleget elmélkedett a fotocellás ajtók előtt, rászánta magát, hogy belépjen az áruházba. Micsoda paradoxon, gondolta az előcsarnokban berendezett gyermekmegőrzőt megpillantva. Az Ikea iskolákat és árvaházakat épít Indiában, de még mindig nem nyitott meg ott egyetlen bútoráruházat sem.

Erről eszébe jutott, hogy több mint tízórás utat tett meg busszal és repülővel, hogy eljusson ide, és már nincs sok ideje, hogy teljesítse küldetését. Gépe másnap indul vissza. Megszaporázta hát lépteit, és felkocogott az emeletre vezető, kék linóleummal borított lépcsőn.