RACHEL

GIBSON

Valentin-nap

és egyéb őrültségek

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Rachel Gibson, 2005

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2015

ISBN 978-963-293-413-6

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Sok szeretettel Betty Gregorie-nak, aki lelkes olvasó,

őrült újrahasznosító és hatalmas inspiráció az életemben

1. FEJEZET

Nagy cumi volt ez a Valentin-nap.

Kate Hamilton szájához emelte a bögre forró vajas rumot, és az utolsó cseppig kiitta. A nagy szívások rangsorának élmezőnyében száguldott ez a nap, a nyilvános pofára esés, no meg a nagymamája testvére, Edna néni bolognais pitéje társaságában. Az előbbi, ugyebár, fájdalmas és kínos élmény, az utóbbi pedig maga a tömény borzalom.

Kate megnyalta a szája szélét. Belülről jól átmelegítette a forró rum, és ettől egy csapásra kellemes, meghitt, diszkrét fénybe borult a helyiség, de a hangulata semmivel sem lett jobb.

Sajnálta magát, és utálta ezt az érzést. Hiszen ő nem az a fajta nő, aki tétlenül ücsörög és sírdogál! Hanem az a fajta, aki éli tovább az életét –, de hát mikor érezze magát lúzernek egy szingli lány, ha nem az évnek azon a napján, amelyik teljes egészében a szerelmeseké?

A szívecskék, a virág, a bonbon, a huncut bugyik napján, amikor mindezeket valaki másnak kézbesítik – valaki másnak, aki ezt nem érdemli meg, valakinek, aki nem ő, Kate Hamilton. Mert őt e jeles nap minden egyes órája arra emlékeztette, hogy mostanában egyedül alszik, méghozzá rendszerint ócska, gyűrött pólóban. Az egész nap arra figyelmeztette, hogy őt már csak egyetlenegy rosszul sikerült kapcsolat választja el attól, hogy bedobja a törülközőt. Attól, hogy a Fendi tűsarkúját kényelmes Hush Puppies cipőre cserélje, meg attól, hogy elautózzon az állatmenhelyre, és örökbe fogadjon egy cicát.

A bárszéken üldögélő Kate körülnézett a Sun Valley-i Duchin Lounge étteremben. A rézkorlátot fénylő szívecskefüzérek díszítették, az asztalokat rózsa és reszketeg gyertyaláng. Vörös és rózsaszín szívecskékkel ragasztották tele a bárpult mögötti falat, valamint a hólepte fenyőkre, szépen karbantartott pályákra és éjszakai síelőkre néző ablakokat is. A reflektorok fehérarany fényében úszó lejtőket árnyékfoltok pettyezték.

A Duchin Lounge közönsége a legújabb, legsikkesebb sícuccokban pompázott: Ralph Lauren és Armani pulcsikban, UGG bakancsokban, Patagonia gyapjúmellényekben. Kate némiképp szegény rokonnak érezte magát a farmerében meg a sötétzöld pulóverében, amely jól állt ugyan neki, és passzolt a szeme színéhez, de nem volt márkás holmi. A Costcóban vette egy zacskó praktikus, bikiniszabású Hanes Her Way bugyi, egy gallon sampon meg vagy két és fél kiló margarin társaságában.

Oldalra fordult a bárszéken, és a bár másik oldalán nyíló hatalmas ablakokon állapodott meg a tekintete. Mióta is hord raktáráruházban vásárolt alsóneműt a Victoria’s Secret helyett? Mióta ilyen szánalmas az élete? És miért is tűnt jó ötletnek két és fél kiló margarint venni egyszerre?

Kinézett a Duchin Lounge ablakán. Puhán értek földet a kinti lámpák előtt ellebegő hópihék. Még délután elkezdett havazni, nem sokkal azután, hogy Kate Idaho és Nevada határához ért, és azóta sem hagyott alább, így a szokásos hét óra helyett majdnem kilenc órát vett igénybe a Las Vegas–Sun Valley autóút.

Kate rendszerint megállás nélkül jutott el idáig, de ilyen hóesésben, s ilyen sötétben, amikor elég, ha az ember lánya csak egyszer rossz irányba kanyarodik a Fűrészfog-hegységben kialakított természetvédelmi területen, a Sawtooth Wildernessben, és máris egy parányi városkában köt ki, ahol férfiak a férfiak, és idegesek a birkák, ez lehetetlen. Kate úgy tervezte, másnap délelőtt teszi meg a hátralevő egyórás utat az Idaho állambeli Gospelig, ahol a nagyapja lakik.

Megrendelte a harmadik forró vajas rumot, és megnézte magának a pultost. A sötét, göndör hajú fiú a húszas évei végén járhatott, és huncutul csillogott a barna szeme. Elegáns fehér inget és fekete nadrágot viselt. Fiatal volt, helyes és… és jegygyűrűje is volt.

– Parancsol még valamit, Kate? – kérdezte kisfiúsan bájos mosollyal. Tehát megjegyezte a nevét, ami jó pultosra vall, de Kate-nek elsősorban az járt a fejében, hogy a jegygyűrűje mellett alighanem talonban tart még pár barátnőt. Ahogy az efféle férfiak többsége…

– Nem, köszönöm – felelte Kate, és erőnek erejével száműzte a cinikus gondolatait. Nem tetszett neki, hogy így elhatalmasodott rajta a negatív életszemlélet. Gyűlölte ezt a pesszimista nőt, aki a fejébe költözött. Vissza akarta kapni a másik Kate-et. Azt a Kate-et, aki nem volt ilyen cinikus.

Az asztaloknál, bokszokban párocskák nevetgéltek, beszélgettek, csókolgatták egymást egy-egy üveg bor mellett. Kate-et borongós Valentin-napi hangulata újabb mélypontra taszította.

Az előző évben ezen a napon a híres Las Vegas-i francia étteremben, a Le Cirque-ben vacsorázott a barátjával, Manny Ferrantival. Ő harminchárom éves volt, Manny harminckilenc. A garnélakoktél mellett Kate elárulta, hogy kivett kettejüknek egy lakosztályt a Bellagióban. A borjúsültnél érzékletesen leírta a ruhája alatt megbúvó, középen lyukas bugyit meg a hasonló módon kivágott melltartót. A desszertnél pedig szóba hozta a házasság témáját. Hiszen már két éve együtt voltak, s úgy gondolta, ideje, hogy a jövőjükről beszéljenek. De Manny beszélgetés helyett másnap reggel ejtette őt – miután jó hasznát vették a szállodai lakosztálynak, és annak a bizonyos bugyinak is.

Kate akkor egy kicsit maga is meglepődött azon, hogy ilyen jól viseli a szakítást. Vagyis mégsem az a helyes kifejezés, hogy jól, hiszen azért eléggé kiakadt, de nem esett szét. Szerette Mannyt, ugyanakkor képes volt gyakorlatiasan gondolkodni, és nem is értette, miért nem tűnt fel neki már korábban, hogy a férfi obligófóbiás. Harminckilenc éves, és még egyszer sem volt nős? Ez bizony komoly gondokra utal, és jobb is, ha nem vesztegeti az idejét egy olyan férfira, aki képtelen elköteleződni. Hiszen akadt már dolga ilyenekkel: korábban is voltak barátai, akik évekig jártak vele, de ennél többre nem tartottak igényt. Rossz kapcsolat volt ez is, mehet a levesbe!

Legalábbis ebben a hitben éldegélt Kate, egészen addig, amíg pár hónapja meglátta az újságban Manny esküvői értesítőjét. Az irodájában lapozgatta a Las Vegas Review-Journalt: a halálozási rovatot kereste, hogy lássa, nem találták-e meg holtan valamelyik eltűnt személyt, aki után nyomozott, és egyszer csak szemébe ötlött a takaros kis hirdetés, amelyhez fénykép is tartozott. Manny meg valami barna hajú nő mosolygott rá boldogan és szerelmesen.

Tehát Manny nem egészen nyolc hónappal azután, hogy szakított vele, talált valakit, és feleségül is vette. Pedig nem egészen nyolc hónapja még együtt voltak! Tehát nincs baja az elköteleződéssel. Nincs bizony. Csak a Kate Hamilton iránti elköteleződéssel volt baja. És ez jobban fájt Kate-nek, mint gondolta volna. Jobban fájt, mint a szakítás. Jobban fájt, mint az, hogy Manny egy forró éjszaka után egyszerűen otthagyta. Kate-nek összeszorult a mellkasa, elszorult a torka, mert nyilvánvalóvá vált valami, amit immáron kénytelen volt tudomásul venni.

Egyértelmű, hogy valami baj van vele.

Méghozzá nem csak az, hogy majdnem száznyolcvan centi magas. És nem is csak a negyvenes lábmérete meg az egyenes szálú, vörös haja a probléma. Hanem az, hogy magánnyomozóként abból élt, hogy mások magánéletében vájkált, indítékok, hátsó szándékok után szaglászott, az emberek hátterét, a magánéletük, a társadalmi kapcsolataik szabályszerűségeit vizsgálta, de arra soha nem szakított időt, hogy a saját életében is kutakodjon egy kicsit.

De miután meglátta az újságban Manny esküvői értesítőjét, ez egy csapásra megváltozott: kénytelen volt górcső alá venni a saját életét is, pedig ezt lehetőség szerint mindig igyekezett elkerülni. És arra jött rá, hogy ő az elérhetetlen férfiakhoz vonzódik: azokhoz, akiknek ide-oda jár a szemük, akiknek titkos barátnőik vannak, vagy rettegnek az elköteleződéstől.

Lehet, hogy ez azért van, mert úgy gondolja, hogy nem érdemel jobbat, vagy talán azért, mert vonzza a kihívás. Pontosan nem tudta volna megmondani, hogy miért mindig elérhetetlen férfiakat kap ki a sorból, de egyvalamit biztosan tudott: azt, hogy elege van a rossz kapcsolatokból, meg abból, hogy mindig összetörik a szívét.

Miután meglátta Manny hirdetését, megesküdött arra, hogy nem lesz több rossz kapcsolata. Megfogadta, hogy attól kezdve kizárólag elérhető, rendes, problémamentes fiúkkal fog randizni. És belevetette magát a munkájába, amelyet mindig is imádott, és amelyet átkozottul jól csinált.

Vegas egyik legtekintélyesebb magánnyomozó cégénél, az Intel Inc.-nél dolgozott, és élvezte a munkája minden percét: élvezte, hogy a biztosítótársaságok, kaszinók megkárosításán mesterkedő rosszéletűek után kémkedhet, hogy egymást rég elveszített szerelmeseket, családtagokat hozhat újra össze. És ha barátjukat, barátnőjüket, házastársukat megcsaló célszemélyeket kellett követnie, azzal sem volt semmi baja, hiszen aki félrelép, az megérdemli, hogy rajtakapják, aki pedig nem (de ez soha nem fordult elő), annak nincs mitől tartania. És ami történt, vagy nem történt, az amúgy sem az ő problémája volt. Neki megfizették az ügyre fordított idejét, és elegánsan odébbállhatott…

Így ment ez egészen addig, amíg be nem toppant a negyedik emeleti irodájába Randy Meyers, aki nem rendelkezett semmiféle jellegzetes vonással: nem volt se jóképű, se csúnya, se alacsony, se magas. Egyszerűen csak volt.

Azért jött el az Intel Inc.-hez, és személy szerint Kate-hez, mert a feleségének a két gyerekükkel együtt nyoma veszett. Mutatott Kate-nek egy tipikus családi fotót: olyat, amilyet úgy harminc dolcsiért lehet csináltatni a plázákban. Azon a fényképen a lehető legszokványosabb volt minden: az egyforma pulcsik, a tüsihajú kisfiú, a foghíjas kislány.

És Randy körül minden stimmelt: ott dolgozott, ahol mondta, priusza nem volt, és bántalmazásnak, zaklatásnak sem volt nyoma a múltjában. Autókat adott el egy Valley Automall nevű cégnél, ő volt a fia cserkészvezetője, valamint a lánya fociedzője, és a feleségével, Doreennal együtt jártak órákra a helyi kétéves főiskolán.

A feleségét és a gyerekeit nem volt nehéz megtalálni. Sőt, mondhatni, gyerekjáték volt: a Tennessee állambeli Waynesboróba menekültek Doreen nővéréhez. Kate megadta Randynek a begyűjtött infókat, majd lezárta az ügyet, és soha többé nem jutott volna eszébe, ha Randy nem kerül be huszonnégy óra múlva az országos hírekbe. Mert amit a feleségével és a gyerekeivel művelt, mielőtt magával is végzett, az mélységesen megdöbbentette egész Amerikát. Kate-et pedig alapjaiban rázta meg.

Ezúttal nem lehetett távolságtartó: nem mondhatta, hogy ez nem az ő problémája, hogy ő csak a munkáját végezte. Ezúttal nem tudott továbblépni.

Egy hét múlva felmondott a munkahelyén. Aztán telefonált a nagypapájának, hogy meglátogatja, és egy kis ideig ott is marad nála. A nagymamája két éve meghalt, és Kate tudta, hogy a nagyapja, Stanley, elég magányos. Jót tesz majd neki, hogy társasága van, neki, Kate-nek pedig az tesz majd jót, hogy szusszanhat egyet. Nem tudta, meddig marad. Addig, ameddig kitalálja, hogy mihez kezdjen a történtek után. Mert muszáj lesz hideg fejjel végiggondolnia, hogy mit akar csinálni.

Ismét a bárpult felé fordult, és ivott pár kortyot. Jól csúszott a rum, és tovább fokozta Kate kellemes feldobottságát. Eltökélten, célratörően száműzte az agyából a Meyers családdal kapcsolatos gondolatokat, hogy a bárpultot ékesítő szívecskefüzérre koncentrálhasson. Hiszen Valentin-nap volt, és ez eszébe juttatta, hogy hosszú hónapok óta nem jött neki össze egy valamirevaló randi, szexelnie pedig Mannyvel sikerült utoljára a Bellagióban, s a volt pasija ugyan nem hiányzott neki különösebben, az intimitás viszont annál inkább. Igen, hiányzott egy erős férfikéz érintése. Kate olykor azt kívánta, hogy bárcsak olyan nő lenne, aki fel tud úgy szedni egy pasit a bárban, hogy nem bánja meg utólag, és nem mardossa az önvád. És nem akarja előbb megnézni, hogy nincs-e a pasinak priusza…

Néha szeretett volna egy kicsit olyan lenni, mint a barátnője, Marilyn, akinek az volt a mottója, hogy „Ha nem használod, elveszíted!” Mintha a vaginájának szavatossági ideje lenne, ami egyszer csak lejár.

Kate megnézte magát a bárpult mögötti tükörben, és azon tűnődött, hogy a szexuális étvágy is úgy vész-e el, mint az önkiszolgáló mosógépben felejtett zokni. Vajon az is nyomtalanul tűnik el, és mire észrevesszük, már késő, mert akkor már nem tér vissza soha?

Nem szerette volna elveszíteni a szexuális étvágyát. Hiszen ahhoz ő még fiatal! Ha csak egyetlen éjszakára kikapcsolhatná a fejében lapuló nyomozót, és elkaphatná a közelben fellelhető legszexisebb fickó grabancát, hogy a szájára tapassza a száját! Bárcsak egyetlen éjszakára olyan nővé változhatna, aki képes nagykanállal zabálni a vad, buja szexet egy olyan pasival, akit még soha nem látott, és soha többé nem is fog! Akinek az érintése elevenen porrá égeti őt, és akivel megfeledkezhet mindenről, csak az összeforrt szájukról nem! Felvinné azt a pasit a szobájába, vagy talán el sem jutnának addig, és a liftben vagy a takarítószertárban csinálnák, vagy egyenesen a lépcsőházban…

Kate megint ivott pár kortyot, és a jóképű pultosra összpontosította figyelmét. A fiú a bárpult végében nevetgélve, viccelődve rázta a martinit. Kate pedig ugyan újabban cinikusan viszonyult az emberekhez, különösen a férfiakhoz, attól még nő maradt. Nő, akinek a fejében titkos fantáziák tucatjai hemzsegtek: olyanok, hogy az ölelésébe zárja két nagy, erős kar, vagy találkozik a tekintete valakiével, aki a zsúfolt terem másik végében áll. A hirtelen fellobbanó vonzalom, a könyörtelen, mindent elsöprő vágy fantáziaképei.

Mióta Mannyvel szakítottak, a fantáziáiban megjelenő férfiak az exe szöges ellentétei voltak: rosszfiúk, akiknek nagy a kezük, és még nagyobb a… a lábuk. Pillanatnyilag egy szőke mákvirág körül forogtak a gondolatai, aki negyvenhetes motorosbakancsot visel. A Cosmóban látott Dolce & Gabbana-reklámból szedte össze a slampos, borzas vagányt, aki a jelek szerint igen jóban volt a rosszabbik énjével.

Kate előtt néha az játszódott le, hogy a szőke csoda a Harley-ja hátsó ülésére kötözi őt, és elrobog vele a szerelmi fészekként szolgáló erdei kunyhójába. Máskor olyan nevekre hallgató csehókban látta a fickót, mint a Vasököl vagy a Pokolfajzat, és miután találkozott a tekintetük, épp hogy sikerült kitámolyogniuk a sötét sikátorba, ahol rögtön leszaggatták egymásról a ruhát.

A szomszédos bárszékre most letelepedett valaki, és a válla nekiütközött Kate-nek. A vajas rum kilöttyent. Kate ujjai a meleg bögrére fonódtak.

– Egy Sun Valley Ale – adta le a rendelést egy férfihang.

– Csapolt vagy üveges? – kérdezte a pultos.

– Jó lesz az üveges.

Kate bármennyire szerette volna kiélni valamelyik buja fantáziáját, tudta, hogy erre soha nem kerülhet sor, mert a magánnyomozó-énje soha nem alszik, és a sorsdöntő pillanatban úgyis dönt majd helyette. Méghozzá úgy dönt, hogy előbb le kéne informálni az illetőt…

Kate orrát hirtelen megcsapta a csípős, hideg esti levegő illata. A rumos bögrére szegeződő tekintete a zöld kockás flaneling felgyűrt ujja alól kivillanó vaskos alkarra, majd a férfi bal csuklójára szíjazott Rolex aranyórára vándorolt. Aztán észrevette a szomszédja középső ujjára húzott ezüstgyűrűt is.

– Írjam a szobaszámlájához? – érdeklődött a pultos.

– Nem, most rögtön kifizetem – felelte halkan, kissé érdes, reszelős hangon a férfi, és már nyúlt is a farmere farzsebében lapuló tárcájáért. A könyöke a mozdulat közben súrolta Kate könyökét. Kate tekintete most feljebb kúszott a férfi széles vállára. A mennyezeti lámpák fénye aranyló pöttyöket varázsolt a borzas, kézzel fésült barna hajába, amely a gallérját és a fülkagylóját is eltakarta. A széles száját lelógó Fu Manchu-bajusz keretezte, a telt alsó ajka alatt pedig leheletnyi szakállka díszelgett.

Kate tekintete még feljebb vándorolt, és immár egy zöld szempár nézett vissza rá a széles váll meg a zöld különféle árnyalataiban pompázó ing felett. A férfi szemhéja mintha kissé elnehezült volna. Olyan benyomást keltett, mint aki hullafáradt, vagy csak most mászott ki az ágyból.

Kate nyelt egyet. Egy nagyot.

– Helló – szólalt meg a férfi, és a hangja szétáradt Kate-ben, mint a forró vajas rum.

Magasságos Szűz Mária! Lehet, hogy sikerült megidéznie azt a bizonyos mákvirágot? Jó, nem szőke, de hát kit érdekel?

– Helló – nyögte ki nagy nehezen Kate, és igyekezett úgy tenni, mintha nem bizseregne a tarkóján minden egyes szőrpihe.

– Csodaszép időnk van. Ilyenkor érdemes nekivágni a lejtőknek, nem igaz?

– De, tényleg gyönyörű az idő – felelte Kate, azonban nem a síelés körül forogtak a gondolatai. Hanem azon, hogy milyen jó nagydarab ez a fickó! Ez csak a genetika meg a fizikai munka műve lehet… És úgy harmincöt–negyven között járhat.

– Rengeteg friss porhó esett.

– Így igaz – mondta Kate, és ujjai hegyét a meleg porcelánbögrére nyomva igyekezett leküzdeni a késztetést, hogy a hajával babráljon, mint egy nyolcadikos kislány.

– És a friss porhó, az imádnivaló.

A férfi szembefordult vele, mire Kate szíve kis híján leállt. Ez a fickó még dögösebb, mint az ő fantáziaembere, márpedig az ő fantáziaembere, az nem semmi!

– Akkor miért nincs kint a pályán? – kérdezte a férfi.

– Én nem síelni jöttem – vallotta be Kate.

A meglepetéstől felszaladt a férfi egyik szemöldöke, és felkunkorodott a szája széle.

– Nem?

Ezt a fickót véletlenül se szerződtetnék férfimodellnek! Nem, az ő képével biztos nem próbálnának elsózni Dolce & Gabbana cuccokat, és a tengerparti homokba sem fektetnék be Gucci fürdőgatyában. Nem, ő ahhoz túl nagydarab, túl maszkulin, túlságosan is férfi. A kelleténél valóságosabb, életszagúbb, mellbevágóbb.

– Nem – mondta Kate. – Csak átutazóban vagyok itt. Annyira havazott, hogy muszáj volt megállnom éjszakára. – A férfi leheletnyi szőrpamacsa alatt parányi heg fehérlett, az orrát pedig mintha betörték volna. Tényleg alig lehetett észrevenni, de Kate-nek, aki alapos kiképzést kapott, semmi sem kerülte el a figyelmét. Ráadásul ennek a férfinak az arcberendezését nagy örömmel tanulmányozta.

– Remélem, eláll – mondta a férfi, és a jobbjával megmarkolta a sörösüveget. – Én reggel a Bogus Basin síparadicsom felé veszem az irányt.

– Ekkora síőrült?

– A téli hónapokban igen. Bogus után beugrunk Targhee-ba meg Jackson Hole-ba is, aztán irány Colorado!

Beugrunk?

– Barátokkal jött?

– Aha. A cimbik még kint vannak a pályán. – A férfi most fészkelődött egy kicsit a bárszéken, így a széles térde súrolta Kate combját.

Kate bensőjében elindított valamit ez a könnyed, véletlen érintés. Ha nem is azonnali, perzselő, irgalmat nem ismerő vágyat, de a semminél határozottan többet érzett.

– És maga miért nincs kint velük? – Azt mondta, cimbik. Azaz férfi barátok. Hiszen a nőkre általában nem mondják a pasik, hogy cimbi…

A férfi a szájához emelte az üveget.

– Rosszalkodik a térdem – válaszolta, és meghúzta a sörét.

De Kate úgy érezte, nemigen férhet hozzá kétség, hogy ennek a férfinak az életében van egy nő. Sőt, alighanem több is…

– A cimbikkel síel Valentin-napon?

A férfi elvette a szájától az üveget, és megnézte Kate-et az átható zöld szemével.

– Miért, Valentin-nap van? – kérdezte, majd beszippantotta a felső ajkára tapadt sörcseppet.

Kate elmosolyodott. Ha nem tudja, hogy Valentin-nap van, akkor valószínűleg nincs komoly kapcsolata…

– Igen, ahogy február tizennegyedikén mindig.

A férfi úgy nézett körül, mint aki tényleg csak most veszi ezt észre.

– Ja, akkor ezért rakták ki azt a sok szívecskét!

Kate bámész tekintete a férfi száját és állát keretező bajuszra, majd a széles bikanyakára vándorolt, aztán végül a napbarnított torkán állapodott meg.

– Azt hiszem, itt rajtunk kívül mindenki párt alkot valakivel.

– Azt akarja mondani, hogy egyedül van?

Kate a férfi szemébe nézett, és elnevette magát. Tetszett neki, ahogy a nagydarab fickó ezt mondta; mintha nehezére esne elhinni.

– Hát, igen, képzelje el! – Kate kedvenc fantáziája az volt, hogy kettesben marad egy tagbaszakadt óriással a Nordstrom divatáruház cipőosztályán…

– És maga? Haragudni fog magára valaki, amiért elfeledkezett a Valentin-napról?

– Nem.

Kate fantáziái közül egyik sem játszódott síszállóban, de most pótolta a hiányt. Nem tehetett ellene semmit, mert a férfi úgy ontotta magából a feromonokat, mint a csernobili reaktor a radioaktív sugárzást. És mivel Kate nagyon közel ült az epicentrumhoz, halálos dózist kapott.

A férfi felhúzta a flanelinge ujját, és a vaskos bal alkarján előbukkant egy kígyó, vagy valamilyen más hüllő farka.

– Az kígyó? – kérdezte Kate.

– Aha. Chloe-nak hívják. Csuda édes.

Aha! A tetovált hüllő mély aranysárgában pompázó testét fekete-fehér csíkok szabdalták. Olyan élethű volt, hogy Kate önkéntelenül közelebb hajolt, hogy jobban szemügyre vegye. Hibátlanul ki volt dolgozva az összes pikkely… Kate gondolkodás nélkül megérintette a férfi csupasz karját.

– És milyen kígyó? – kérdezte. Már-már meglepte, hogy sima, meleg emberi bőrt tapint a keze, nem hűvös pikkelyeket.

– Angolai piton.

Piton… Jaajj!

– És mekkora? – Kate felemelte a fejét. A férfi zöld szemének mélyén valami forró érzékiség csillámlott: vágy, amelynek láttán Kate pulzusa egy csapásra szaporábban vert, és a csuklója bizseregni kezdett. A férfi ismét szájához emelte a sörösüveget, és elfordította a fejét.

– Másfél méter – felelte, majd jól meghúzta a sört, és amikor újra Kate-re szegeződött a tekintete, hiányzott belőle az a bizonyos reszketeg lángocska. Eltűnt, mintha ott sem lett volna.

Kate elhúzta a kezét.

– És a testére van tetoválva mind a másfél méter?

– Aha. – A férfi az alkarjára bökött az üveggel. – Itt végződik a farka. Aztán körbefonja a karomat, végigtekergőzik a hátamon, és rátekeredik a jobb combomra.

Kate tekintete a férfi combjára vándorolt, majd rögtön utána az ágyékára, amelynek dudorát úgy-ahogy eltakarta a puhára koptatott, elnyűtt Levi’s farmer. Kate sietve elfordult, nehogy a férfi rajtakapja, hogy bámulja.

– Nekem is van tetkóm – vallotta be.

A férfi elnevette magát. A mellkasából felrobajló kacaj hatására Kate mellkasában is furcsa dolgok játszódtak le.

– És mi lenne az? – kérdezte a férfi. – Egy szívecske a bokáján?

Kate megrázta a fejét, és jól meghúzta a rumos bögréjét. Egekbe szökött a testhőmérséklete, és úgy érezte, fülig pirul. Nem tudta, hogy a rum teszi-e, vagy a szomszédos széken trónoló tesztoszteronkoktél, de tény, hogy kezdte egy kicsit légiesnek érezni magát. Nem annyira, hogy mindjárt el kelljen alélnia, csak annyira, hogy akkor is vigyorogjon, ha nem akar.

– Hát akkor mi? – ütötte tovább a vasat a férfi, és a fejét oldalt fordítva Kate nyakát vizsgálgatta. – Rózsa a vállán?

Épp csak annyira vagyok kótyagos, gondolta Kate, hogy forró, csatakos jelenetek játszódnak le a szemem előtt. Forró, csatakos, pucér jelenetek, amelyeket valószínűleg nem kéne előadni…

– Nem – felelte.

A férfi most ismét a szemébe nézett, és folytatta a találgatást:

– Akkor napocska lesz a köldöke körül.

– Nem napocska, hanem holdacska, meg pár csillag, és nem a köldökömnél. – Forró, csatakos, pucér jelenetek, amelyekről soha nem szerez tudomást senki…

– Tudtam, hogy valami csajos cucc lesz – mondta gunyoros fejcsóválás kíséretében a férfi. – És hol?

Nem lehet, hogy csak ő érzi, amit érez! A férfinak is éreznie kell, de ha ajánlatot tesz neki, és kosarat kap, akkor mi lesz? Kate úgy érezte, ekkora megaláztatást nem tudna elviselni.

– A fenekemen – mondta.

A férfi szeme sarkában huncut ráncok jelentek meg, majd el is nevette magát.

– Telihold vagy félhold?

De várjunk csak, hiszen ez egy pasi! – gondolta Kate, miközben felhajtotta a maradék italát. És a pasik, azok pasik, ugyebár. Tehát nem fogja kikosarazni.

– Kis holdsarló.

– Hold a holdon – mondta a férfi, majd a fél szemöldökét felvonva oldalra dőlt, és szemügyre vette Kate fenekét, mintha látná a ruhán keresztül.

– Érdekes. Ilyet még életemben nem láttam. – Azzal kortyolt egyet a söréből, és felegyenesedett.

Lehet, hogy a rum volt a bűnös, meg a fejében szaladgáló forró, csatakos, pucér gondolatok. Vagy a Valentin-nap, meg a magány, meg az, hogy még nem akart átállni a Hush Puppies csukákra. Vagy talán egyszer az életben spontán akart csinálni valamit. Vagy talán mindez együtt… Mindenesetre tény, hogy Kate száján, mire észbe kapott volna, már ki is csúszott a kérdés:

– Szívesen megnézné? – Amikor elhagyták a száját a szavak, úgy érezte, mindjárt elakad a lélegzete, és leáll a szíve. Ó, Istenem!

A férfi leengedte az üveget szorongató kezét.

– Most ajánlatot tesz nekem?

Hogy ajánlatot tesz-e? Igen. Azaz nem. Illetve lehet. Tényleg képes ezt végigcsinálni? Ne analizáld túl a dolgot, ne agyald szanaszét! – ostorozta magát Kate. – Soha többé nem fogod látni ezt a fickót. Úgyhogy most az egyszer ne agyalj, hanem egyszerűen ugorj rá! Még a fickó nevét sem tudja… De hát ez aligha számít.

– Érdekli? – kérdezett vissza Kate.

A férfi lassan, mintha pontosítani akarná, hogy jól értette-e, amit hallott, újra feltette a kérdést:

– Most szexről beszél?

Kate belenézett az őt fürkésző szempárba, és megpróbált levegőt venni, amennyire a hirtelen összeszorult mellkasa ezt lehetővé tette. Vajon képes arra, hogy használja, majd eldobja ezt a férfit? Hogy befalja, mint egy perecet, amit megkívánt az utcán? Hát olyan lány ő?

– Igen – felelte.

És a férfi szemében egy röpke pillanatra megint ott pislákolt az a forró, égető érzékiség. Aztán megkeményedtek a vonásai, és ridegség költözött a tekintetébe.

– Attól tartok, nem érdekel – mondta, mintha Kate a halálnál is szörnyűbb sorsot szánt volna neki. Letette a sörét a bárpultra, majd felállt, és Kate fölé tornyosult.

A döbbent Kate fölé, aki csak annyit tudott kinyögni, hogy:

– Ó! –, majd lángra gyúlt az arca, és csengeni kezdett a füle. Megérintette zsibbadt, érzéketlen arcát, és csak remélni tudta, hogy nem fog ott helyben elájulni.

– Ne vegye személyes sértésnek, de én nem dugok bárban felszedett nőkkel – mondta a férfi, majd kisétált a bárból, olyan gyorsan, ahogy csak az ormótlan bakancsa bírta.