A -ma(t) és -ti/-si képzők a tudósok és filozófusok számára kiváló nyelvi eszközt teremtettek az állapot és a tevékenység közötti különbség kifejezésére. Ezzel a lehetőséggel a pontosságra különösen törekvő orvosi nyelv is gyakran élt. Hippokratésnál a „fekélyképződést” jelentő helkósis [ἕλκωσις] a fekélyt jelentő helkómával [ἕλκωμα] állítható szembe. A kataplasis [κατάπλασις] „valamely gyógymód alkalmazásának a ténye”, míg a kataplasma [κατάπλασμα] az „alkalmazás” maga, amelyből a francia cataplasme szó is származik.41 Oidésis [οἴδησις] a püffedés, a dagadás folyamata, az oidéma [οἴδημα] pedig, amelyből az ödéma szavunk származik, maga a duzzanat. A mathésis [μάθησις] „a tanulás” cselekvő jelentéstartalmával teljesen egyértelműen a „tanulás tárgyát, a tudományt” jelölő mathémával [μάθημα] állítható szembe. Ez a szópár különösen a filozófusok szóhasználatában bizonyult termékenynek, akik a mathémából [μάθημα] újabb szót képezve hamarosan megalkották a mathématikos [μαθηματικός] melléknevet. Ebből származik a mi matematika szavunk is. Hasonló példa Platónnál a dokein [δοκεῖν] igéből képzett dogma [δόγμα], „vélemény, vélekedés” szó, amelyből további szóképzéssel két újabb szó született: dogmatidzein [δογματίζειν], „vélekedni, véleményt formálni” ige és a dogmatikos [δογματικός] melléknév, amely a dogmatikus szavunk őse.

Végül szóljunk néhány szót a görögben oly termékenynek bizonyuló, de a latinban is ismert -ikos képzőről (gondoljunk csak a modusból képzett modicusra vagy a publicusra), amelyet meg is örököltünk az ókoriaktól, és még ma is újabb szóképzésekre ad lehetőséget. Minderről a nyolcadik fejezetben részletesen fogunk szólni.

A képző eleinte meglehetősen szűk területre szorítkozott. Homérosnál többnyire csak a népnevekből származó melléknevek megalkotására szolgált: achaikos [Ἀχαϊκός] az achaiosból [Ἀχαιός], pelasgikos [Πελασγικός] a pelasgok nevéből [Πελασγός], tróikos [Τρωϊκός] a trójaiak nevéből, az attikos [Ἀττικός] pedig kétségkívül az Atthis [Ἀτθίς] tulajdonnévből született. Ennek mintájára képzi Bakchylidés a barbarosból [βάρβαρος] a barbarikost [βαρβαρικός]. Pindarosé a dicsőség, mert elsőként énekelte meg a musiké [μουσική], azaz a mi „muzsika” szavunk szépségeit. A szó a múzsa, azaz a musából [Μοῦσα] képzett musikos [μουσικός] melléknév nőnemű alakja. Az -ikos képzővel alkotott melléknevek rendszere az V. század utolsó harmadában és a IV. század során a szofisták hatására bővült és fejlődött tovább jelentősen. Euripidésnél jóval több -ikos végződésű melléknevet találunk, mint Sophoklésnál vagy Aischylosnál, Thukydidés írásaiban pedig háromszor gyakrabban fordulnak elő, mint Hérodotosnál. Aristophanés azt bizonygatja, hogy az evvel a képzővel alkotott melléknevek az „értelmiségiek” nyelvhasználatára jellemzőek – ezért is használja rendszeresen a szofisták beszédének kifigurázására. Így például A lovagokban ezt olvashatjuk: