ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Athenaeum Kiadó 2015

ISBN 978-963-293-414-3

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A falombokon átszűrődő esti napsugár szivárvánnyá tört az ebédlő nagy csillárján, s az üvegprizmákról színes árkokat vésett a falra.

– Szerelem? Maga tudja, mi a szerelem? – szólt gúnyosan a parányi fiatalasszony.

– Igen, én! – intett komolyan, elszántan a fiatalúr.

– Képzelem.

– Hát megmondjam, mi a szerelem?

– Meg.

– Semmi. Frázis. Frázisok zuhataga.

Az asszonyka gúnyosan elmosolyodott. Olyan kicsi volt, mint egy kis fehér macska, piros arcú és csecsebecsékkel teleaggatott kis jószág.

A fiatalúr fölényesen szólt.

– Persze, maga ezért lenéz, mert maga azt hiszi, az a szerelem, hogy déli tizenkét órakor a jogászok megvárják a Szív utca sarkán az intézetből jövő fruskákat.

Az asszonyka bólintott.

– Az.

– Meg az, ha három óráig tart a szupécsárdás, és a kis hölgynek a táncosa azt kiáltja, hogy ujjé, sose halunk meg.

– Az, az.

– Meg az, ha egy fiatal leány ellopja az ideálja számára jövő leveleket, hogy annak a kezébe ne kerüljön, mert hátha szerelmes levél is akad közte.

– Igen, az, az!

– Bocsánatot kérek, nekem egészen más fogalmaim vannak a szerelemről.

– Magának, Misi! Magának, tudja, abszolúte nincsenek fogalmai a szerelemről! Maga nem is sejti, nem is képzeli, nem is álmodja, nem is hiszi, mi a szerelem!

– Halljuk a meghatározást!

– Az a szerelem – s a csöpp asszony vidáman verte öklével a térdét –, az mind szerelem, amit maga mesélt, de az igazi szerelem, ha én úgy megsózom a levest, hogy egyáltalán ehetetlen, s jön az uram az iskolából a komoly szakállával és a borús homlokával, s leül az asztalhoz, és belekóstol, és el sem fintorítja az arcát, hanem azt mondja: „Így nem tud főzni senki a világon, ilyen jót még nem ettem!”

A fiatalúr fölényesen mosolygott.

– No, azt hiszem, azért van olyan leves, amit a legőrültebb szerelem sem vesz be.

– Olyan… Olyan nem létezik! Ha szerelem, akkor mindent bevesz! Ha nem vesz be valamit: akkor pedig nincs jelen szerelem!

– Asszonylogika!

– Magával nem beszélek... Tacskó!

A fiatalúr hangosan elnevette magát. A kicsiny asszony haragja furcsa volt és kedves. Hirtelen elgondolta, milyen elragadó lehet ez annak, akinél „szerelem van jelen”, s tudta, hogy éppen jön az illető.

Az ajtónyíláson a fiatal férj bújt be. Játékosan és évődő melegséggel, a komoly szakállával és borús homlokával. Az asszonyka felugrott, az ölébe szaladt:

– Édes... Misi bánt.

– Ne hagyd magad, bocikám – összecsókolta a felesége fejét, apró, hízelkedő, kielégült kis csókokkal, s az öccsére nézett mosolyogva, magyarázó, elnézést kívánó mosollyal.

– No, megálljon, még ma este bebizonyítom! – szólt később oda Misinek az asszonyka.

– Mit? – szólt a férje.

– Semmit. Ahhoz magának semmi köze.

Mind a hárman nevettek.

Uzsonna alatt az asszonyka szórakozott volt, a szeme mindig kutatott, de nem jutott eszébe semmi okos.

– Magának valami titka van – szólt a férj.

– Van.

– Igazán?

– Igazán!

– Halljuk.

– Azt már nem.

– De nekem is van titkom!

– Igazán?

– Igazán

– Halljuk.

– Sajnos, nem nagyon szívesen: ma este nem leszek itthon.

– Áááá! ... Szép kis titok!

– Mit tegyek, meghívtak a kaszinóba valami fontos belügyi konferenciára.

– Belügyi? Mi az?

– Este fél nyolckor kezdődik, és úgy tízig el fog tartani. De ha tovább tartana is, tízkor föltétlenül hazajövök, az én kis bocikámhoz, jó?

– Nagyon szép. És mi az a be-lügy? Be-lügy?

– Azt én is akkor fogom megtudni, ha ott leszek.

– Belügy... az valami bél-ügy… Ott inni fogtok, kutyaházi.

– De lelkem, tudod, én nem állom az italt.

– Szádba nem állod, mindjárt lenyeled, tudom. De azt mondom neked, te vén korhely, te, te boroshordó, te, hogyha megérzem a bor szagát, mikor hazajössz, mars vissza.

– Jó, lelkem, jó.

– Hiszen tudom, hogy jó. Leiszod magad a sárga földig, csakhogy visszamehess. De nem mégy vissza, tudod, hanem bezárlak a sötét szobába... A kamarába! De ha a dunsztosaimból csak egy is összetörik reggelig, akkor jaj neked! Összetöröm ezt a buksi fejedet.

S úgy püfölte az ura buksi fejét puha ökleivel.

Úgy elcsacsogták az időt, hogy egyszer csak a professzor úr az órájára nézett, s ijedten állott fel.

– Hopp, fél nyolc... Már el is késtem.

– Csak tessék sietni, mert vége lesz a világnak, ha abból a belügyi tanácskozásból el talál mulasztani egy pohárral...

Hanem mikor már a kapuból sem lehetett látni az „embert”, az asszonyka nagyon lehangolódott. Szótlanul, ődöngve tért vissza Misivel a nagy csöndes házba, a széles verandán kopogott, kongott a lépésük, a konyhából a cseléd dalolása visszhangosan hallatszott ki. Úgy sírt a nagy épület a férj után, aki egész estére elment hazulról...

Nem is ment be az ebédlőbe, a hálószobába, ahol „minden a távollevőre emlékeztet”, hanem a dolgozószobába, amely félig-meddig úgyis tilos hely volt a számára.

– Az ördög vigye el ezt a szobát! – mondta belépve. – Ez a legeslegkiállhatatlanabb hely a világon; mindig csak ide bújik dolgozni. Az ördög vigye el a dolgot!

Beült a nagy karosszékbe a széles íróasztal előtt. Ez is idegen volt. Ez az urának régi, legénykori bútora. A nagy, könyvvel tömött szekrény idegenül meredt rá. A falon a vén koldus meztelen képe, ahogy csüggedten, búsan üI a ládán, félelmetesen hatott rá... Egyedül nem is igen mert ide bejönni, de most, Misi előtt, meg akarja mutatni, hogy otthon van ám ő ebben a házban!

– Vajon mit dolgozik most a kisöreg... Maga csak maradjon távolabb, ez szent asztal, ezt nem szabad megérinteni. Az egész háznépnek fővesztés terhe alatt tilos egy papiroshoz is hozzányúlni. Aki egy szem port le talál törülni, annak azt lefogják a béréből... Itt írja az én okos kis uram a bölcs cikkeket a „matematikai oktatás reformjáról”.

Misi nem állotta tovább. El volt ragadtatva az asszonyka bájosságától, s az erős nagy fogait folyton mutogatta a kis nőnek minden szavára.

– Maga mindig csak nevet. Azt hiszi, engem ki lehet nevetni? Nagyon csalódik. Csak okos ember nevethet ki mást. Márpedig abból, hogy a bátyja okos ember, még nem következik, hogy az öccse is az, sőt, merem állítani, hogy okos bátyáknak rendszerint nem okos öccseik vannak.

Az asszonyka a felgyújtott zöld ernyős lámpa alatt olyan volt, mint egy kis madár.

Az asztalon iskolai dolgozatok voltak felhalmozva, ijesztően nagy máglyába. Javítani való számtani füzetek.

– Ez szíjja ki az én uram vérét, az ördög vinné el ezeket az irkákat. Mindig csak ezekkel kell az én szegény uramnak kínlódni. Az állam azt hiszi, hogy azért a nyomorult kis fizetésért joga van a tanárainak még a mézeshetes éjszakáihoz is. De az én uramtól félnek ám, mert ha megírja a „matematikai oktatás reformját”, abba legelőször is beleírja – az én utasításaim alapján –, hogy el kell csapni a direktort, azután a főigazgatót és így tovább etcetera, satöbbi.

Misike úr, a jogász, annyit nevet, hogy boszorkányszúrást kap a derekába.

– Jaj, Lilike, Lilike!

– Hát biz az úgy van, ha az asszony nem segít az urának, no hisz akkor szegény ember... No, segítsünk hát ennek a kis uramnak, mert őneki most is lumpolni kell szegénynek, nincs ideje dolgozni a drágának.

Felnyitja a legelső füzetet.

– Tán azt hiszi, én nem tudok javítani? Nagyon csalódik.

– A nehezebb dolgokat mindig nekem kell megcsinálni. Lássa, itt is egy szorzás, két szorzás, de mit akarnak ezek, tele van a margó szorzással. Azt hiszi, én nem tudok szorozni? Ötször hat harminc, marad három; ötször kilenc negyvenöt, meg három az negyvennyolc, marad négy; ötször hét harmincöt, meg négy az harminckilenc. Hat... Hatszor hat... az harminch... No nézze, ez a szamár nem tud szorozni. Hát hatszor hat nem harminchat? És egy nullát ír… No de komolyan. No nézze, hát ez nem null? De null… Na megállj, ezt megklasszifikálom. Mi ez? Mi ez? Ez egy nyolcadgimnazista! No, megállj. Kapsz egy ötöst.

– Bocsánat, Lilike, a gimnáziumban a négyes a legrosszabb kálkulus.

– Hát ez gimnáziumi tárgy? Én az elemibe tanultam szorozni; én egy elemi iskolai ötöst adok neki érte... Ki ez? Pap Miklós! Á, a cvikkeres! A tiszta jeles! No, tisztelem a tanári kart, ha még az is tiszta jeles, aki szorozni se tud. Most már van fogalmam róla, micsoda tudomány dühöng itt. Akkor én a kis macskámmal is letétetem az érettségit!

Piros tintába mártja a tollát s a Miska elszörnyedésére a következő jegyzetet írja a margóra:

„Hibás. Szorozni se tudsz, fiam. Eredj vissza az elemi iskolába. De udvarolni tudunk, ugye, a Marek kisasszonynak, annál is inkább lehetne jobb gusztusod – de szorozni nem! Majd adok én neked, csak meg ne tanuld a szorzást! Ebadta. 5.”

Misike leült a földre, úgy kacagott.

– No, ez megvan. Tovább, kérem, tovább, az idő halad. Lássuk ezt.

Felnyitja a következő füzetet. Előbb megnézi a tulajdonos nevét.

– Félix Manó... Á, a sárgacipős. Csakhogy a körmöm közé kerülsz! ... Mindig dühös voltam rá, tudja, a sárga cipője miatt. Hogy mer ez egy ilyen sárga, egy ilyen sárgaságba esett sárga cipőt viselni! És ősszel! No majd meglátom, mit tudsz.

A füzet tele van diribdarab papírszeletekkel. A tanár úr megköveteli, hogy az impúrumot ide tegyék a dolgozatba, mivel pedig Félix Manó kényes rá, hogy a dolgozatot ne firkálja tele próbálgatásokkal, mellékszámításokkal, rossz papírokra csinálja az effélét.

A parányi nagyságos asszony felháborodva emeli fel a firkákkal, torzképekkel, krikszkraksszal telefirkált papírokat.

– Hát ez mi! Hát így vagyunk! Hát ez sárga cipő? No megállj. Még olyat nem kaptál! – S szigorú arccal írja:

„Meg se néztem. Szemtelenséged felháborító. Azért vesz neked, fiam, apád sárga cipőt, hogy te ilyen mocskos papírokkal merj tanárod szeme elé állani? Mi az én íróasztalom ? Disznóól?! Ej, fiam, fiam, nem sárga cipő kell neked, hanem bartli az állad alá. 12-től 2-ig be maradsz zárva. 5·”

– De Lilike, az istenért!

– Na, csak maga is vekszáljon. Csak nem tűrhetem az ilyen arcátlanságot. Persze a férfiaknak az ilyesmi iránt nincs érzékük. Észre se veszik, hogy ezek a nagy kamaszok a fejükön táncolnak. Az uram tekintélyéről van szó!

Más füzetet vett elő.

– Horger Antal. Nem ismerem.

Csinos dolgozat volt, kevés írás, de gondos, figyelmes. Igen kevés számítás, de fess, elegáns számjegyek.

– Nem is nézem tovább. Látja, Misi, ez egy úrifiú.

„Nagyon jól van, fiam. Meg vagyok veled elégedve. Sok szerencsét a jövődhöz. 1.”

– Jaj, Lilike – ájuldozott Misi úr –, hát ilyen bírálatot még senki emberfia nem írt dolgozatok alá.

 – Valami kifogása van ellene?

– Dehogy, csak kissé nagyon világias...

– Mit, az én uram elve az, megírta a „matematikai szakoktatás reformjá”-ban is, hogy szabadabb szellemet kell meghonosítani az iskolában. Ez csak elég szabad szellem. És nem is túlságos, még szerettem volna odaírni, hogy „jól jár az a lány, akinek te fogsz udvarolni!” Azt hiszi, egy nyolcadik gimnazista nem gondol lányra? Az én első ideálom ötödik gimnazista volt...

Órákig elmulattak a jegyzetekkel, de ütött az óra, s Misi úr rémülten eszmélt rá, bár már régen nyomta a szívét az aggodalom, hogy jön a tanár úr, s akkor mi lesz!

– Na, Lilike – mondta –, most főzött aztán sós levest! Ha ezt is megdicséri a professzor úr, a komoly szakállával és a borús homlokával, akkor igazán tudni fogom, mi a szerelem.

Az asszonyka beszopta piros tintás ujjait s meghökkent.

– Azt hiszi?

– Azt.

– Hát mért nem mondta ezt hamarabb? Maga az oka mindennek. Maga jobban ismerhetné a gimnáziumi szokásokat, mint én. Így van az, ha gyerekkel zárják össze az embert. Az biztos, hogy ha a kis macskámmal maradok, akkor eszembe se jut ezekre az ostoba irkákra gondolni... Mamám, mamám...

Misi úr borzasztóan megijedt. Persze, az asszonytól kitelik, mert egy nőtől minden kitelik, hogy most őt hagyja benne a szószban. Elhatározta, hogyha kellemetlenség lesz a dologból, soha többet nem jön ide...

– Különben, ha csak az kell – pattant fel dacosan Lilike nagyságos asszony –, hát igenis, ezt a levest is, ha mégolyan sós is, le fogja nyelni a professzor úr. Még meg is dicséri. Különben! Azt fogja mondani, hogy: Még ilyen remek osztályozást nem láttam... Magának pedig alásszolgája!

Felvett egy könyvet az asztalról s leült a dívány sarkába, öszszegubbaszkodott, mint egy mókus és olvasni kezdett.

Misike szótlanul várt, aztán hallotta kint a kiskapu csikorgását és sietett eltisztulni a bátyja elől.

– Gyáva! – sziszegte az asszony a fiú után.

Úgy látszik, nem az ura jött, hosszú percek teltek el, és senki se nyitott rá ajtót.

Az asztalon a szétszórt s bepirosírásozott füzetek hirtelen úgy hatottak rá, mint a csatamezőn elesett véres fejű harcosok, és reszketett félelmében. Az édesapjára gondolt és kislánykorára meg a pipaszárra. Otthon nem lett volna tréfadolog, ha az öregúr íróasztalán gazdálkodott volna...

Még könnyek is perdültek az arcára, úgy elábrándozott szomorú életén. Egyszer csak, tíz óra után egy negyeddel, az ura lépteit hallotta.

Abban a pillanatban felugrott, s valamit lekapott a könyvállvány tetejéről, bedugta a dívány alá s végigvetette magát a ruganyos heverőn, s úgy tett, mintha aludnék.

– Jó estét, tubikám! – bújt be az ajtón a fiatal férj a komoly szakállával és a derült homlokával, amelyen a szeszek némi csillogása ült. – Alszol, drágaság?

– Jó estét – fogadta az asszonyka hűvösen. – Már éjfél! Most kell jönni?

– Dehogy, fiacskám, még tíz sincs... – s lehajlott a kis felesége fölé, s elkezdte csókolgatni a kezét és a száját.

– Hát a kezednek mi baja? – kiáltott fel ijedten.

– Semmi – s az asszonyka már dugta volna a piros tintás ujjait, de az ura markából nem tudta kiszabadítani. – Piros tinta... Mi az?

– Ha maga lumpol, valakinek csak kell dolgozni? Nem?

– Dolgozni?

– Persze.

– Mit?

– Nagyszerű… Dolgozatot javítottam.

– Dol... go... za... tot!

Odalépett az asztalhoz, s belenézett a legfelső nyitva maradt füzetbe.

Összehúzta a szemöldökét, s komolyan nézte el az írást.

Az asszonyka abban a pillanatban tisztán megérezte, hogy amit ő viccnek, jó tréfának képzelt, mikor csinálta, az szánalmasan, ijesztően, visszahozhatatlanul félelmes bűntett!

A férj csak nem szólt, csak nem akart homlokáról eltisztulni semmi komorság, s az asszonyka összetöppedt, mint egy kis béka.

Végre egészen megtört és leroskadva a díványra, bal kézzel benyúlt a pamlag alá, s kivette azt a valamit, amit az előbb eldugott. Akkor lecsúszott a szőnyegre és fájósan és szepegve nyújtotta az ura elé.

Ez meglepetve nézett rá. Meghökkenve és megijedve.

 – Édes... azért ne tessék nagyot ütni...

A férj megdermedve állott, aztán eszébe jutott a pipaszár szerepe az apósa házánál, s ahogy ott volt előtte az édes, az elragadó, a bűbájos gyerekasszony, könny szökött a szemébe, és felkapta a feleségét az ölébe, és majdnem belefojtotta a csókkal azt a drága, kicsi lelkét.

– Édes, édes kis mindenségem! Ha te meg nem versz, amért így megijesztettelek, én nem!

És úgy ölelte a zokogó kis vétkes asszonyt, alig hagyott benne életet.

Mikor Misi úr egy félóra múlva bűnös lélekkel hallgatózott az ablak alatt, harsogó és kuncogó kacagásokat hallott odabenn, s a félelmes tanár úrnak a szavát:

– Nahát, még ilyen felséges osztályozást soha, soha nem láttam életemben.