Bihari Péter

1914
A NAGY HÁBORÚ
SZÁZ ÉVE

– személyes történetek –

KALLIGRAM

A kiadvány az Első Világháborús Centenáriumi Emlékbizottság
támogatásával készült
logo_fmt
Bihari Péter: 1914 A nagy háború száz éve

KALLIGRAM

© Bihari Péter, 2014

ISBN 978 615 5454 56 1

Felelős kiadó: Szigeti László
Felelős szerkesztő: Csőke Zoltán
Borító: Hrapka Tibor
Térképek: Sebők László
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Őrjönghetsz a háború miatt, de az milliárdnyi arca közül mindig azt fogja feléd fordítani, amelyik a sajátod.

(F. E. Manning)

Bevezetés

A kétezres évek elején egy-két veterán még ott volt az emlékünnepségeken – tolókocsiban, a takaró felett viselt kitüntetéseikkel láthattuk őket november 11-én, a fegyverszünet napján a párizsi Diadalívnél, vagy a londoni Cenotaphnál. Majd 2008 januárjában meghalt a 107 éves Erich Kastner, az utolsó német, májusban a szintén 107 éves Franz Künstler, az utolsó osztrák, októberben a 110 éves Delfino Borroni, az utolsó olasz, novemberben a 109 éves Pierre Picault, az utolsó francia résztvevő – a nagy háború legutolsó tanúi. A legidősebb magyar veteránok közül László György 2004-ben, Molnár Gergely 2006-ban hunyt el. Az angol Henry Allingham 110 évesen még elutazott Németországba, hogy találkozzon a 109 éves Robert Meierrel, ahol közösen idézték fel a régi, csúf időket, amikor egymás ellen harcoltak. Harry Patch 2004-ben találkozott a német Charles Kuentz-zel: 87 évvel korábban, 1917-ben mindketten Flandriában taposták az iszapot, a rettenetes passchendaeli sárcsatában. A németek külön kifejezéssel illették az ottani harcosokat: Dreckfressernek, sárzabálónak nevezték őket.

Valószínűleg éppen a 2009 júliusában, 110 éves korában elhunyt brit Harry Patch volt a nagy háború utolsó tényleges frontszolgálatot teljesítő katonája, de mégsem a legutolsó veterán: a kanadai John Babcock 2010 februárjában, az amerikai Frank Buckles 2011 februárjában, a brit tengerész, Claude Choules 2011 májusában, végül egy ausztrál hölgy, Florence Green 2012 februárjában távozott az élők közül. Ms. Green 1918 szeptemberében, két hónappal a háború vége előtt csatlakozott a női repülős haderőhöz: felszolgálóként dolgozott egy étkezdében. Az ő halálával végleg lezárult egy történelmi korszak; az utókor immár csak képek, filmek, könyvek és tárgyak segítségével idézheti fel a világ addigi legnagyobb háborúját. Amely ettől még velünk él, hatásai korántsem múltak el, sőt éppen olyan élesek, mint a korábbi évtizedekben.

Az első világháborút a híres amerikai diplomata és történész, George F. Kennan nyomán gyakran nevezik a huszadik század „őskatasztrófájának” – abban az értelemben, hogy a későbbi nagy katasztrófák (bolsevizmus, fasizmus, nácizmus, második világháború) utána és miatta következtek be. Mindenesetre a világtörténelem nem sok olyan éles határvonalat ismer, mint amilyen 1914 nyarán a világháború hirtelen és (talán) váratlan kirobbanása volt. Valószínűleg csak az 1789-ben kezdődött nagy francia forradalom említhető vele egy lapon; e két évszám közrefogja a „hosszú 19. századot”. Más kortársak, így Charles de Gaulle és honfitársa, Raymond Aron olykor „új harmincéves háborút” emlegettek az 1914–1945 közötti évtizedekről szólva. Az 1919–1939 közötti húsz évet csak „fegyverszünetnek” tartották, ráadásul a küzdelem ismét egész Európára kiterjedt, újra végletesen felszítva a szenvedélyeket. Az 1618–1648 közötti háború-sorozat idején katolikusok és protestánsok feszültek egymásnak, kibékíthetetlenül. A huszadik század első felében, a szélsőséges nacionalizmusok korában a háborúk újra kegyetlenebbé váltak, az ellenfelek nem békültek, hiszen a másik oldal (mint egykor, a 17. században) az ördöggel vált azonossá; következésképp a teljes győzelemnél kevesebbel nem lehet beérni. A szemben álló hatalmak legfontosabb hadicélja 1914–1918 között maga a győzelem, az ellenség megsemmisítése lett, ezért a megegyezéses béke esélyei a nullához közelítettek.

Ismét mások a nagy háború kapcsán visszatérően használják az „Európa önmaga ellen vívott polgárháborúja” fordulatot. Mégpedig azért, mert 1914-ig a kontinens népei – sokféleségük ellenére – egyazon civilizáció értékrendje alapján rendezték be életüket. Közösségüket kifejezte, hogy (a cári Oroszország kivételével) útlevél nélkül utazhattak bármelyik országba. A „harmincéves európai polgárháború” jelentős részben lerombolta ezeket az értékeket, s helyükbe a nemzeti gyűlölködést állította. Megingatta a 19. század büszke hitét a haladásban, a józan észben és a parlamentarizmusban – helyükbe állította azt a meggyőződést, hogy a konfliktusok erőszakkal is megoldhatók, hiszen a politika nem más, mint a háború folytatása, amelyben kizárólag az ellenség legyőzése számít.

Nem mellékesen: az egész földkerekség szárazföldi területeinek 1/28-ad részét elfoglaló Európa 1914-ben szinte az egész világot uralta, a világkereskedelemnek például közel kétharmad részét bonyolította le. Évszázadokon át kiépített kivételes helyzete előbb megrendült az első, majd végleg megszűnt a második világháborúval. Ennyiben jogos hát őskatasztrófát és polgárháborút emlegetni. Az 1950-es évek politikusai két világháború tanulságát vonták le az Európai Unió létrehozásával: Németország és Franciaország nem vív több háborút egymással, a kontinensen béke lesz, és ehhez a törekvéshez minél több ország csatlakozik. A magyar olvasónak aligha kell hangsúlyozni, hogy a legnagyobb átalakulások Közép- és Kelet-Európában mentek végbe: évszázadokon keresztül épült nagy birodalmak omlottak össze – néha hetek alatt –, és helyükön csak látszólag szilárdabb nemzeti államok létesültek.

Minden idők legnagyobb háborús teoretikusa, a porosz Carl von Clausewitz 1827-ben – a hosszú napóleoni háborúk tapasztalataira reagálva – előbb megállapította, hogy „a hadművészet filozófiai rendszerezése nagyon nehéz”, majd ugyanott, műve legelején rögzítette „a háborúk kétféle jellegét”. „A háború kettős jellegéből folyóan célunk vagy az ellenség leverése, hogy politikailag megsemmisítsük, illetve védekezésre képtelenné tegyük, és így nekünk tetsző békére kényszerítsük, vagy csupán bizonyos területek meghódítása az ellenfél országának határán, hogy megtartsuk, illetve a békekötésnél ütőkártyaként játsszuk ki. Megmaradnak természetesen a két cél közötti átmenetek, ámde a kétféle törekvés eltérő jellegének mindenütt érvényesülnie kell, és el kell választania egymástól azt, ami összeférhetetlen.”

Nagyon egyértelműen arról írt, amit manapság „korlátozott” illetve „totális” háborúnak nevezünk; a 20. század két világháborúja nyilvánvalóan az utóbbiak közé tartozott. Clausewitz hozzáfűzte, hogy „a háború az erőszak ténye, és alkalmazása nem ismer korlátokat” és „a végletekre irányul”, sőt ennél pontosabban jósolt: „a legműveltebb népek is lehetnek lángolóan szenvedélyes ellenfelek”; „tévednénk, ha a művelt népek háborúit csupán a kormányzatok rideg számításon alapuló, mind szenvedélytelenebb tevékenységének gondolnánk”. S mivel a tömegek szenvedélyei meghatározóvá válnak, megnő a véletlen szerepe: Clausewitz a háborút kiszámíthatatlannak tartotta, kártyajátékhoz vagy kaméleonhoz hasonlította.

Az első világháborúról tehát sokféleképpen lehet írni, sokféleképpen is írtak már, és bármelyik könyvet még többféle szempontból lehet bírálni – akár azért, ami benne van, akár azért, ami kimaradt belőle. Ez a tömör összefoglaló annyi eredetiségre tart igényt, amennyi – neves és névtelen – szereplő háborús történetét említi. Szólni szeretne azokról a névtelen milliókról, akiknek az életét (már ha túlélték) gyökeresen megváltoztatta a nagy háború. Vagy azért, mert valamelyik hadseregben szolgáltak – vagy azért, mert az „otthoni fronton”, a hátországban kényszerültek alkalmazkodni a háborús mindennapokhoz. (Újabban néhol felbukkan olyan vélemény, hogy az otthoniaknak, főleg a nőknek nehezebb volt az életük, mint akár a frontkatonáknak, de ez a könyv nem szeretne efféle szenvedéstörténeti versengésbe bekapcsolódni.) Továbbá, magától értetődően, szól a háborúnak azokról a főszereplőiről: királyokról, politikusokról, hadvezérekről és békeharcosokról, akiknek neveit dédszüleink nap mint nap a lapok címoldalán találták, Bethmann Hollweg kancellártól Hindenburg tábornagyon át Tisza István miniszterelnökig. S végül – meglehet, ez a legérdekesebb – azokról a névtelenekről is, akik ott voltak, szolgáltak, majd híressé váltak a nagy háború utáni években, évtizedekben, mint Eden, de Gaulle, Hitler, Piłsudski, Rommel, Truman, Tuhacsevszkij vagy Zsukov. Nem kétséges, hogy életüket, nézeteiket alapvetően meghatározták akkori élményeik. Különleges példa Winston Churchillé, ő volt talán az egyetlen ember, aki mindkét világháborúban fontos tisztségeket töltött be. Szerepelnek még vállalkozók Rathenautól Weiss Manfrédig; tudósok Freudtól Fritz Haberen és Max Weberen át Chaim Weizmannig; művészek Otto Dixtől Kokoschkán át Mednyánszky Lászlóig. Olyan írók, akik máig befolyásolják a négy hosszú s véres esztendőről kialakított képünket: Babits és Kosztolányi, Krúdy és Karinthy, Hemingway és Hašek, Remarque és Schnitzler, Barbusse és Martin du Gard, Thomas Mann és Ernst Jünger.

A szerző szándéka szerint a kötet átfogó jellegű, amennyiben minden háborús témát felölel, és mindegyik helyszínnel foglalkozik – ám érthetően nem törekedhet arányosságra. Azért, hogy a személyes sorsokon és történeteken át idézze fel a történelmet, a szükségesnél bizonyára tömörebben tárgyalja például a sebesültek és hadifoglyok vagy éppen a nők és a gyermekek életét, s nem vállalkozhat az Európán kívüli hadszínterek vagy a búvárhajó-harc részletes bemutatására sem. Eleve lemondott arról, hogy az események időrendjét szigorúan követve mintegy a világháború teljes „oknyomozó történetét” adja – inkább tudatosan vállal bizonyos töredékességet és némi „foltszerűséget”, hiszen – a szerző meggyőződése szerint – a világháború, sőt maga a történelem sem hasonlít az olyan kirakós játékokra, amelyek a végén hiánytalan összképet nyújtanak.

Könyvem négy nagyobb részből épül fel. Viszonylag terjedelmes bevezető foglalkozik a századelő tendenciáival, hiszen ha nem fogadjuk el azt a furcsa magyarázatot, amely szerint a háború kitörését a mozgósítási terveket életbe léptető vasúti menetrendek idézték elő, akkor mégis nyomósabb okokat célszerű keresni. Nem azért, mert a nagy folyamatokból mintegy „szükségszerűen” következett volna a világháború, hanem azért, mert valóban sok, talán túl sok feszültség gyülemlett fel a „boldog békeidők” Európájában. A második rész a „rövid háború” illúzióját és annak összeomlását mutatja be – mert a világháború csak 1916-tól vált „totálissá”; olyan élet-halál harccá, amelyben mindegyik résztvevő minden erejét, sőt szövetségesei minden erejét megfeszítve küzd a győzelemért, vagy a vereség elkerüléséért: ez lett a harmadik rész tárgya. Végül a negyedik rész a győzelmet és annak keserűségét, az újabb – forradalmi- és békeillúziókat – ábrázolja, illetve ezen illúziók ismételt összeomlását.

A legtöbb világháborús könyv a kilencmillió halott, a lövészárkok, a sár és a gépesített mészárlás említésével kezdődik, jelezve mindannak a tökéletes értelmetlenségét, ami 1914 nyarán hirtelen az emberiségre zúdult. Majd azzal folytatódik, hogy e szükségtelen háború legalább annyi problémát teremtett vagy hagyott nyitva, mint amennyit úgy-ahogy megoldott. De feltéve, hogy mindez igaz, s hozzátéve, hogy a legtöbb európai el sem tudott képzelni pár hónaposnál hosszabb háborút: vajon hogyan magyarázzuk meg a frontkatonák és a hátországok kitartását, amellyel ötven hónapon át mégis elviselték a szenvedéseket? Nem intézhetjük el azzal, hogy a tábornokok és a politikusok rendre bakot lőttek. Önmagukban a büntetések, az ellenőrzés vagy a cenzúra elrettentő ereje is kevés lett volna – biztos, hogy egyéb tényezőket is számításba kellene venni. Úgy tűnik, ezt a kérdést könnyebb feltenni, mint megválaszolni. Először talán éppen a háború értelmetlensége, ugyanakkor „totális” mivolta közötti ellenmondást fontos rögzíteni – vagy lehetséges, hogy mégsem foglalhatunk össze mindent az „értelmetlen” és „szükségtelen” jól ismert, egyszerű formuláival?

•

Könyvem megírásakor felsorolhatatlanul sokaktól kaptam segítséget; elsősorban könyvtáraktól, illetve könyvtárosoktól. A négy legfontosabb segítőnek szeretnék külön köszönetet mondani, mert nélkülük biztosan nem tudtam volna elkészíteni: Balázs Eszternek, aki szívesen osztotta meg velem a háború kultúrájával kapcsolatos tudását, Doba Dórának, aki a képek és illusztrációk megtalálásában volt felülmúlhatatlan, Pollmann Ferencnek – könyvem precíz és alapos lektorának –, aki számtalan ösztönző beszélgetésen hívta fel a figyelmemet új tényekre, új emberekre és új összefüggésekre, s végül Szántó Juditnak, aki ezúttal is a kézirat első figyelmes olvasója és kritikusa, munkám ösztönzője volt.

Első rész

A mi korunk nagyhatalmai olyanok, mint az egymást nem ismerő utazók, akiket a sors egyazon kocsiba sodort. Csak figyelik egymást, és amikor az egyikük kezét a zsebébe dugja, a szomszédja is menten a saját revolveréhez kap, hogy ő adhassa le az első lövést.

(Otto von Bismarck 1880 körül)

Európa egymásnak feszülő hatalmai. A századelő fegyveres békéje (angol karikatúra)

„A biztonság aranykora”

Boldog békeidők

Franciául fin du si è cle-nek, „századvég”-nek nevezték az 1890–1905 közötti „izgalmas és kihívásokkal teli” bő évtizedet: kizárólag a 19–20. század fordulója kapott külön elnevezést. A fin du siecle után következett (szintén franciául) a belle époque, a szép korszak, amelyet magyarul „boldog békeidők”-ként emlegetünk: az első világháborút megelőző tíz év.

1. táblázat: Világtermelés és világkereskedelem

részesedés a világtermelésből
(%)
részesedés a világkereskedelemből
(%)

1913
1924
1913
1924

Európa
43
34
59
50

Észak-Amerika
26
32
14
18

Ázsia
20
21
12
16

Latin-Amerika
7
8
8
9

Afrika
2
3
4
4

Ausztrália
2
2
3
3

1900-ra a száz évvel korábban Angliából elindult ipari forradalom a felismerhetetlenségig átalakította és egységesítette a világot, de legalábbis annak „nyugati” felét. Felhőkarcolók és földalatti vasutak épültek; feltalálták a távírót és a telefont, az író- és a varrógépet, a dinamitot és a géppuskát, a gramofont és a mozgóképet, az autót és a repülőt, felfedezték az aszpirint és a vércsoportokat. A kor hőse a feltaláló volt; már nem a magányosan küszködő iparos, hanem a komoly tudományos háttérrel rendelkező vállalkozó. Közülük a leghíresebb Thomas Alva Edison (1847–1931), a „Menlo-parki varázsló”, aki életében ezernél is több szabadalmat nyújtott be, többek között a fonográfét, az izzólámpáét és a filmkameráét. Amikor 84 éves korában meghalt, az Egyesült Államokban rövid időre mindenhol lekapcsolták a villanyvilágítást.

Mindazok, akik a haladás áldásait élvezték, szilárdan hihették, hogy ez az élet normális rendje: az ész, a tudomány a fejlődést szolgálja, s előbb-utóbb jólétet, boldogságot hoz minden embernek. John M. Keynes, a 20. század kiemelkedő közgazdásza így fogalmazta meg ezt az életérzést: „…a felsőbb és a középosztály számára az élet kis költséggel és minden nehézség nélkül olyan kényelmet, jólétet és hétköznapi örömöket nyújtott, amiről más korok leggazdagabb és leghatalmasabb uralkodói sem álmodhattak. Egy londoni lakos reggeli teáját kortyolgatva telefonon megrendelhette tetszőleges mennyiségben a világ minden részéről a legkülönfélébb termékeket, s joggal várhatta, hogy azokat rövidesen házának ajtaja elé szállítják. […] befektethette vagyonát a világ bármely részének természeti erőforrásaiba és új vállalkozásaiba, s minden túlzott erőfeszítés nélkül osztozhatott jövőbeni gyümölcsöző eredményeikben és előnyeikben. […] Továbbá, ha úgy kívánta, olcsó és kényelmes szállítóeszközöket vehetett igénybe bármely országba vagy éghajlati övezetbe, méghozzá útlevél vagy egyéb formaságok nélkül; elküldhette szolgáját egy bank közeli fiókjába, hogy szerezzen be tetszése szerinti nemesfémeket, azután elutazhatott külföldre, idegen országokba. […] S ami a legfontosabb, ezt a helyzetet normálisnak, biztosnak és állandónak tekintette, legfeljebb további javulására számított, és az ettől való bármely eltérést abnormálisnak, botrányosnak és kerülendőnek ítélt volna.” (A béke gazdasági következményei, 1920)

A fejlődésbe vetett hitet és általában a „modern világot” természetesen komoly kritikák érték. Bírálták azért, mert az újdonságok nem jutottak el a földkerekség minden lakójához, százmilliók még csak nem is hallottak róluk. Bírálták, amiért a tőkés világgazdaság visszatérő válságai munkanélküliséget, nélkülözést, bizonytalanságot okoznak. És kárhoztatták, hogy a technika, a tudomány, a viharos változások lerombolják a hagyományos értékeket, de semmit se tudnak ezek helyébe állítani. A modern világ megkérdőjelezi az egyént, a „polgári individuumot” és felemeli a tömeget. Ahogy a francia Gustave LeBon írta: „Korunk egyik legfőbb jellemvonása, hogy a tömegek tudattalan tevékenysége lép az egyének tudatos tevékenységének helyére. […] Bele kell törődnünk a tömeguralom elviselésébe […] Az a korszak, amelybe lépünk, a tömegek kora lesz.” (A tömegek lélektana, 1895)

A progresszióval együtt egyre többször emlegették a dekadenciát, a fin du siècle és a belle époque nemzedékének e meghatározó életérzését, amelyet számos író, művész és gondolkodó táplált – elsősorban a mindenkinél nagyobb hatású német filozófus, Friedrich Nietzsche (1844–1900). Az – Adyval szólva – „Minden Egész eltörött” érzése, a dekadencia mellett ott kavargott az impresszionizmus és az irracionalizmus, a szecesszió és az avantgárd, már jelentkezett a tudatalatti és az azt felszínre segítő freudi pszichoanalízis, miközben a fizikában évszázados bizonyosságokat döntött meg Einstein relativitáselmélete. A liberális értékrend bomlásával az új századelő modern polgára maga választhatott a kínálkozó értékek közül. Utólag kissé ironikusan ábrázolta ezt a kavalkádot az osztrák Robert Musil: „Hódított a felsőbbrendű ember imádata és hódított az elsőbbrendű ember imádata; az egészséget és a napfényt imádták és a kehes mellű tüdőleányzók törékenységét imádták; lelkesedtek a hősi élet hitvallásáért, nemkülönben a társadalmi egyenlőség hitvallásáért; hívők voltak és szkeptikusok, naturisták és presziőzek [mesterkéltek], robusztusak és morbidok; régi kastélyparkok fasorairól álmodoztak, őszi kertekről, üvegfényű tavakról, drágakövekről, hasisról, betegségről, démonokról, de prérikről, roppant horizontokról, kovács- és hengerészműhelyekről, a munka rabszolgáinak felkeléséről, emberi őspárokról és a társadalom rendjének szétzúzásáról is.” (A tulajdonságok nélküli ember, 1930–1943)

Edison (ülve) és Ford a Menlo Parkban. Középen Hoover, az Egyesült Államok 31. elnöke

Minden válság-tudat és dekadencia-érzés ellenére sem gondolhatjuk, hogy a polgári világ 1900 körüli „gyönyörű őszének” emberét az általános bizonytalanság kerítette hatalmába. Inkább a sokféleség lehetett jellemző: miközben a polgári világ (értékrend, életmód stb.) éles ellentmondásairól van szó, nem szabad elfelejtkezni e világ bámulatos rugalmasságáról és alkalmazkodóképességéről sem. Egy másik bécsi író, Stefan Zweig sokat idézett visszaemlékezése éppen az állandóságot, a biztonságot emeli ki – igaz, e sorokat erőteljesen átjárja az a nosztalgia, amellyel a világháború után a „boldog békeidőkre” (az ő esetében Ferenc József korára) tekintettek. „Ha az első világháború előtti időket, melyekben felnőttem, tömör képletbe foglalnám […] a legtalálóbban azt mondhatom: a biztonság aranykora volt ez. Csaknem ezeréves Osztrák Monarchiánkban mintha minden örök életűnek készült volna, s az állam maga volt e maradandóság legfőbb szavatolója. A jogokat, melyeket polgárainak biztosított, a parlament védte, a nép szabadon választott képviselete […] Pénznemünk, az osztrák korona színaranyként forgott, jelképezvén így a romolhatatlanságot. Mindenki tudta, mennyije van, mi illeti meg, mit szabad, mi tilos. Mindennek normája volt, meghatározott súlya és mértéke. Aki vagyonnal bírt, kiszámíthatta, évente mekkora lesz a kamata; a hivatalnok, a tiszt ugyancsak bízhatott a naptárban, amiből kipereg az év, amikor ő előlép, nyugdíjba megy. […] A gazdaságok és a boltok apáról fiúra szálltak. […] Ebben a nagy birodalomban minden a helyén volt, minden rendíthetetlennek látszott, leginkább a legmagasabb helyen az agg császár. […] E jól kiszámított világban senki se tartott háborúktól, forradalmaktól, erőszakos változásoktól. Az ész korszakában képtelenségnek látszott minden radikalizmus, minden erőszak.” (A tegnap világa, 1941)

Nyilvánvaló túlzás persze, hogy háborúktól, forradalmaktól, erőszaktól senki se tartott. Voltak, akik egyenesen kívánták a fennálló rend összeomlását. Nietzsche például apokaliptikus víziót festett az emberiség jövőjéről: „A régi társadalom összes hatalmi struktúrái fel fognak robbanni – mind hazugságon alapulnak –, borzalmas háborúk lesznek, amilyeneket még nem látott ez a föld.” (Ecce homo, 1888)

Második rész

Ez a háború eldurvítja a szívet és a lelket, és az embert minden emberi iránt érzéketlenné teszi.

(Heinz Müller, elesett 1916 októberében)

Német katonák és a szamaruk gázmaszkban

A mozgóháború kudarca

Határcsaták

A német Schlieffen-terv kulcsa a gyorsaságban rejlett. Már 1914. augusztus 4-én megindultak a jobbszárny főerői Belgium ellen, hogy biztosítsák a francia hadsereg átkarolását. A határ túloldalán fekvő Liège – ipari és közlekedési csomópont – hatalmas, korszerű erődrendszere védte a Maas (Meuse) átkelőhelyeit; a császáriaknak ezt kellett először bevenniük a továbbhaladás érdekében. A tizenkét erőd közül hat a Maas keleti, hat a nyugati partján állt, egymástól kb. 3–5 km távolságban, beton- és páncéllemezekkel megerősítve, 400 db hatékony löveggel felszerelve. A németeket meglepte az egyébként gyenge és korszerűtlen belga hadsereg ellenállása. Az elszántságot a már tábori egyenruhát öltött Albert király beszédéből merítették: „hiszek országunk jövőjében; egy olyan ország, amely megvédi magát, mindenkinek a megbecsülését kivívja, és nem süllyed el” – jelentette ki az uralkodó a belga parlamentben. (Ő volt az egyetlen államfő, aki hadvezérként a háború végéig csapatai élén maradt.) Liège ellenállásának megtörése a vártnál tovább, 12 napig tartott.

Az igazi ostrom akkor kezdődött, amikor megérkeztek a németek óriási ágyúi: az osztrákok 30,5 cm-es Skoda-mozsárágyúkat adtak kölcsön, majd befutottak a Krupp Művek 42 cm-es lövegei, csaknem egy tonnás bombáikkal, amelyek „páncéllemezeket és betontömböket szaggattak le, boltozatokat szakítottak le, és sűrű barna füstfelhővel mérgezték a levegőt”. (A német hadsereg mindössze három darab 42-essel rendelkezett.) A belga védők parancsnoka hamar feladta Liège városát, de eltökélte, hogy az erődöket a végsőkig tartja. Ekkor már öt német hadosztály rohamozott. Végül augusztus 15-én az utolsó erődöket is rommá lőtték, és a sebesült Leman tábornok csak a megadást választhatta. Néhány nap múlva elesett Namur erődítménye. Világossá vált, hogy a legnagyobb erődök sem állják a nehéztüzérség rombolását. Brüsszelbe augusztus 20-án vonult be von Kluck tábornok 1. hadserege.

Liège ostrománál tüntette ki magát először a merészen kockáztató Erich Ludendorff tábornok. Győzelméért megkapta a „Pour le mérite” érdemrendet, majd tüstént Kelet-Poroszországba vezényelték, hogy Hindenburg vezérkari főnökeként állítsa meg az orosz „gőzhengert”. Arrogáns és ambíciózus tiszt volt, nem a régi porosz katonai hagyományok neveltje, hanem a „totális háború” modern apostola. II. Vilmos öntelt és modortalan alaknak tartotta, mégis kénytelen volt eltűrni, hogy Ludendorff 1916 és 1918 között, két éven át gyakorlatilag diktátorként kormányozza Németországot.

A németek után a franciák is behatoltak Belgium területére, alapvetően felderítési célokkal. De csak azt látták, amit látni akartak – Joffre tábornok továbbra sem hitte, hogy a német főerők túlmerészkednek a Meuse folyón. Ezért erőltette a XVII. terv végrehajtását, a francia főerők (a jobbszárny) betörését Elzászba. Színes egyenruhákban, kibontott zászlókkal, harsogó kürtök indulóira – de megfelelő tüzérségi előkészítés nélkül – indult rohamra a francia gyalogság, akárcsak egy 19. századi háborúban. Előre is nyomultak, augusztus 8-án bevették Mulhouse (Mühlhausen) városát (amelyet a német ellencsapás hatására másnap feladtak, ám később újból elfoglaltak), de tovább nem jutottak. A német katonákat ásókkal is felszerelték; fedezékeik mögül erőteljes tűzzel és ellenlökésekkel fogadták a rohamokat. A francia hadsereg az egész háború során ekkor szenvedte el (arányaiban) a legsúlyosabb veszteségeit. (330 000 áldozat: halott, sebesült, eltűnt és fogságba esett – még az 1916-os verduni ütközetet is meghaladta!) A XVII. terv megfeneklett, de Joffre egyelőre sem ezt, sem a németek szándékait nem ismerte fel, ezért majdnem augusztus végéig konokul erőltette az offenzívát.

„Szerbiának halnia kell!” (osztrák propagandaplakát, 1914)

Augusztus 18-án Conrad tábornok is megindította az osztrák–magyar csapatokat észak–északkelet felé, Lublin irányába. Talán tényleg bízott abban, hogy a német 8. hadsereg is támadni fog, és közösen harapófogóba szorítják a felvonuló oroszokat. Az akció jól kezdődött: Viktor Dankl tábornok 1. hadserege Krasniknál legyőzte és visszaszorította az orosz 4. hadsereget (augusztus 23–25.); Moritz Auffenberg tábornok 4. hadserege Komarownál vívott sikeres ütközetet az orosz 5. hadsereg ellen (augusztus 26–31.). Ezzel véget is értek a győzelmek, mert délebbre az orosz 3. és 8. hadsereg nagy támadást indított Lemberg (Lwów–Lviv) térségében, aminek a Monarchia sokkal gyengébb erői nem tudtak ellenállni. Feladták az addig szerzett területeket, majd tovább hátráltak Galíciában is. Conrad alaposan tévedett a németek szándékait, valamint az orosz főerők helyzetét és számát illetően: „majdnem másfélszer annyian jelentek meg a harctéren [az oroszok], mint ahogy a német és osztrák–magyar generálstáb gondolta” – írta egyik levelében Tisza István.

Nem járt jobban az osztrák–magyar hadsereg Szerbiában sem. Conrad és a déli hadszíntéren parancsnokló Oskar Potiorek gyors győzelmet akartak kicsikarni, noha létszámban és felszerelésben egyformán hiányzott a szükséges erőfölény. Nem számoltak a balkáni háborúkban edzett szerb hadsereg elszántságával sem. Putnik vajda, a szerb főparancsnok északon számított támadásra, ezért a Monarchia 5. és 6. hadseregének nyugat–keleti irányú előrenyomulása talán nem volt rossz elképzelés. Közben a 2. hadsereg egységei augusztus 12-én bevonultak Sabácba: ez lett az első elfoglalt szerb város, ám egyelőre az utolsó is. A szerb ellencsapás hamarosan kiinduló állásaiba lökte vissza az 5. és 6. hadsereget, sőt szeptemberben szerb csapatok keltek át a Száván és a Dunán. A harci szellemet javító gyors siker látványos kudarcba fordult. Ám Potiorek tábornok annak ellenére kitartott a támadó haditerv mellett, hogy helyzete tovább nehezült. Az orosz offenzívák miatt ugyanis a Böhm–Ermolli-féle – eredetileg a déli hadszíntérre vezényelt – 2. hadsereg zömét hamarosan visszairányították északra. Conrad mozgósítási- és haditervének csődjét ennek a hadseregnek a kálváriája jelzi: értelmetlen utaztatásuk mindkét hadszíntéren megfosztotta a Monarchiát a győzelem esélyétől. Amikor kivonták Szerbiából, megszűnt a támadók fölénye, majd Galíciába megérkezve még osztozhattak a vereségben.

PUTNIK ÉS AUFFENBERG

A szerb hadsereg főparancsnoka, Radomir Putnik vajda lányával együtt Stájerországban kúrálta gyönge egészségét, amikor kiéleződött a Monarchia és Szerbia konfliktusa. A haditerveket őrző páncélszekrény kulcsa nála volt. Az osztrák mozgósítás hírére azonnal hazaindult, ám Budapesten – Tersztyánszky Károly tábornok, hadtestparancsnok utasítására – a kelenföldi pályaudvaron feltartóztatták, és őrizetbe vették. Mivel a két állam között még nem állt be a hadiállapot, az eljárás jogilag megkérdőjelezhető volt. Putnik fogsága nem tartott sokáig; Conrad vezérkari főnök (illetve maga az uralkodó) másnap intézkedett, hogy engedjék hazautazni, különvonattal, Románián keresztül. Ferenc József egyébként rosszallását fejezte ki a hatóságok lovagiatlan eljárása miatt. A szerb főparancsnok ezután több csatában alaposan megverte a támadó osztrák–magyar csapatokat.

Moritz Auffenberg gyalogsági tábornok – korábban a Monarchia közös hadügyminisztere – 1914 augusztusának végén Komarownál győzni tudott az oroszok ellen. Éppen egy hónappal később, a lembergi csatában elszenvedett vereség után felmentették beosztásából, sőt 1915. április 26-án letartóztatták hivatalának kötelességszegő vezetése (lényegében korrupció gyanúja) miatt. A dátum csak annyiban érdekes, hogy a megelőző napon kapott bárói címet és (győzelmének helyszínére emlékeztetve) „von Komarow” előnevet. Az Auffenberg-ügy magyar vonatkozása volt, hogy Vázsonyi Vilmos a Képviselőházban interpellálta kormányt: ebben a feltűnést keltő ügyben világosítsa fel a közvéleményt, továbbá szerezzen érvényt a hadvezetőséggel szemben is a katonai bűnvádi perrendtartásnak. Vázsonyi sosem kapott választ tíz pontba foglalt kérdéseire, de a tábornok hamarosan kiszabadult fogságából. Az ügy részleteire nem derült fény.

Harmadik rész

Stradnitz erre kifejtette, hogy az igazi háború minden országban külön folyt le: a front és a hinterland [hátország] között, és mindenekelőtt arról volt benne szó, ki maradjon élve. Ebben a harcban is – mondta – elpusztult az, aki nem volt életrevaló, és megmaradtak a derekabbak. Kik azok – kérdezte –, kik a vagyonukat megmentették, sőt gyarapították? A földesurak, akik vezetésre születtek, és ősidőktől fogva értik az uralkodás mesterségét. A városi lakosságban azok, akik méltók rá, hogy az uralkodásban velük osztozzanak. Az a középosztály pedig, amely állítólagos szellemi értékeit arra használta volt, hogy ennek az uralmi rendszernek a tiszta formáit elhomályosítsa, elpusztult. Nem kár érte. Nem kár a legyőzöttekért.

(Biró Lajos: Amalaswinta)

Skót hadifogságba esett német katona 1917 őszén

Pokoli csaták – Patthelyzetek

Új haditervek 1916-ra

1915 végén mérleget vonva egyik tábor sem lehetett elégedett: az antant áttörési kísérletei mindegyik hadszíntéren kudarcot vallottak – a központi hatalmak ennek ellenére nem kerültek közelebb a háború megnyeréséhez. A tanulságok levonása mellett új stratégiákat kellett kidolgozni a háború megnyerésére. „Felőrlés” vagy „áttörés”: ez lett a legnagyobb kérdés.

A brit stratégia a felőrlő háború körül forgott, amin mindegyik tábornok valami mást értett. Kitchener tábornagy, a brit hadügyminiszter már 1914–1915 fordulóján közölte, hogy ő hosszú, felmorzsoló jellegű háborúra számít. „Azt hiszem, most már tudomásul kell vennünk, hogy a francia hadsereg nem képes kellő mértékben áttörni a német vonalakat ahhoz, hogy kiűzze a német erőket Észak-Franciaországból. Ha ez így van, akkor a franciaországi német vonalakat erődítménynek lehet tekinteni, amelyet nem lehet rohammal bevenni, és nem lehet teljesen körülzárni sem” – írta a főparancsnoknak. Ezért nincs más út: Nagy-Britanniának is tömeghadsereget kell létrehoznia, hogy megtámogassa francia szövetségesét, amely enélkül nem képes kitartani. A háború egészen 1917-ig elhúzódhat – folytatta –, és a britek feladata az, hogy a franciák és a németek majdani együttes kimerülése esetén döntő erővel, győzelmesen lépjenek a hadszíntérre. „Németország csak akkor hagyja abba a harcot, ha minden lehetséges embertartalékát kimerítette” – fejtegette a népszerű, de már nem igazán befolyásos hadügyminiszter. Más brit tábornokok a fő célt abban látták, hogy minél több német katonát öljenek meg, minél kisebb veszteségek árán; sőt 1915 végén (nem hivatalosan) azt is megjelölték, hogy havonta 200 000 fős német veszteséget kell elérni (a halottakat, foglyokat és sebesülteket beszámítva).

Churchill sem hitt az áttörésben, továbbra is a „megkerülő” hadműveletekben bízott – egyúttal igazolni próbálva a Gallipoli hadművelet jogosságát. Utólag így bírálta a brit vezetőket: „Csak ámultam azokban a napokban azon az értékrenden és azon az arányérzéken, amely politikusaink, katonai és tengerészeti tekintélyeink körében érvényesült. A tábornokok feltétlenül bíztak abban, hogy áttörik a vonalat Franciaországban; ezért tekintélyes tömegű lovasságot gyűjtöttek össze a támadó gyalogság mögött, azt várva tőlük, hogy keresztülnyargalnak azokon a hatalmas réseken, amelyeket a támadás a túloldali arcvonalban várhatóan megnyit. Az, hogy ennek érdekében negyedmillió embert feláldozzanak, számukra a legmagasabb rendű katonai bölcsességnek számított.” Hozzáfűzte még, hogy 1915-ben a szövetséges offenzíváknak „Belgium és Észak-Franciaország 19 500 négyzetmérföldnyi [megszállt] területéből nyolc négyzetmérföldnyit sikerült felszabadítaniuk”.

Az antant hadurak: Joffre, Poincaré elnök, V. György király, Foch és Haig 1918 augusztusában

Mindez azért is érdekes, mert 1916 a patthelyzetet megtörni akaró nagy offenzívák éve lett. Kitchener egyre kevésbé határozta meg a brit stratégiát, Churchill már nem volt tagja a kormánynak. John French főparancsnok helyét – V. György király tevékeny közreműködésével – Douglas Haig tábornok vette át a franciaországi brit erők élén, aki mindvégig ragaszkodott az áttörés gondolatához. Elsősorban azért, mert meg akarta nyerni a háborút, éspedig a nyugati fronton, de attól is tartott, hogy „a felmorzsolás során a mi csapataink nem kevésbé, talán jobban elhasználódnak, mint az ellenség erői”. Haig jól tudta, hogy az áttöréshez a tüzérség nagyarányú bevetésére van szükség, amelynek során a nehézlövegek minden egyes lövését külön-külön pontosan kell irányozni, hogy hatékonyan elpusztítsa az ellenség „megerősített pontjait”.

A francia hadvezetés továbbra is ragaszkodott a nagy offenzívákhoz, noha a bevethető korosztályok létszáma rohamosan csökkent. Kivételnek számított a gyakorlatias, ám szűkszavú Henri Philippe Pétain tábornok, aki kijelentette: „A mostani küzdelem a felőrlő háború jellegét öltötte. Nincsenek többé meghatározó ütközetek, mint a korábbiakban. A siker végül azé az oldalé lesz, amely az utolsó emberig kitart.” Ám a francia stratégiát még mindig Joffre határozta meg, aki 1915 decemberében a szövetséges főparancsnokok konferenciáján elnökölt, a Párizshoz közeli Chantilly kastélyban. (Ez a kastély 1914 ősze óta a francia hadvezetés főhadiszállása volt.)[1] Chantilly-ban elhatározták, hogy 1916 nyarán – egymáshoz közeli időpontokban – mindhárom európai fronton támadást indítanak: nyugaton a Somme folyónál – ahol a brit és a francia frontszakasz találkozott –, délen az Isonzónál, keleten Galíciában és Volhíniában. Így az egyidőben indítandó offenzívákkal megakadályozzák, de legalábbis korlátozzák a „belül lévő” központi hatalmak csapatainak mozgását.

14. térkép: Az első világháború fő frontjai Európában és a Közel-Keleten

A németeknél, ha lehet, még élesebbek voltak a konfliktusok. Nem csak a „nyugati” és a „keleti” stratégia, hanem a „felőrlő” hadviselés és a „megsemmisítő” offenzívák hívei között. Falkenhayn vezérkari főnök (szinte egymaga) az előbbiekhez tartozott, s újabb karácsonyi memorandumban vázolta Németország „korlátozott” stratégiáját. A tábornok úgy látta, hogy Franciaország katonai és gazdasági ereje „az elviselhetőség határáig meggyengült”. Oroszországot még nem verték le teljesen, de „támadóképességét annyira megtörték, hogy régi erejét megközelítően sem nyerheti vissza”. Ők elsősorban azért folytatják tovább a harcot, mert Anglia ereje és nyomása mögöttük áll – a történelem tanulságai azt mutatják, hogy Angliát roppant nehezen lehet térdre kényszeríteni. Németország számára sem a tartós védekezés, sem az áttörési kísérletek nem ígérnek győzelmet. Falkenhayn szerint az egyetlen lehetőség a britek legyőzésére az, ha az orosz, francia és olasz hadsereget tovább gyengítik („az elviselhetőség határáig”), és Anglia – a legfőbb ellenfél – végül egyedül marad a küzdelemben. További hasznos eszköze lehet a tengeralattjáró-háború kiterjesztése, amely „éppen olyan háborús eszköz, mint bármelyik másik” – alkalmazását ráadásul a britek blokádja kényszeríti ki.

A tábornok nem akart újabb keleti offenzívát, mert „A cári birodalom belső bajai minden jelentés szerint gyors ütemben fokozódnak. Még ha igazán nagy forradalomra nem is számíthatunk, minden okunk megvan azt hinni, hogy Oroszországot belső bajai viszonylag rövid időn belül meghódolásra fogják bírni.” Szerinte ezt a folyamatot nem érdemes újabb német támadásokkal gyorsítani. Marad tehát a nyugati front, Franciaország. Verdun híres erődrendszere mindössze 20 km távolságra fekszik egy folyamatos utánpótlást biztosító német vasúti csomóponttól. Mivel Verdunt az ellenség mindenáron tartani akarja, ott kell kivéreztetni a francia hadsereget. (A közkeletű vélekedéssel ellentétben Falkenhayn a „kivéreztetésen” túl azért szívesen elfoglalta volna Verdunt –, hogy meggyorsítsa Franciaország bukását.) De a császárnak küldött memorandumát ismét pesszimistán zárta: „Téves az a vélekedés, hogy Németország választhat: hamarosan olyan békét köt, amellyel igazolja, hogy az ellenségei számára is elfogadható feltételeket tudomásul veszi, avagy ehelyett addig folytatja a háborút, ameddig az ellenfél győzelembe vetett hitét, következőleg ellenálló erejét megtörte – kockáztatva, hogy Németországnak az utolsó emberig és az utolsó fillérig kell küzdenie. A valóságban csakis ez az utóbbi lehetőségünk van, és arra kényszerülünk, hogy ezen az úton végigmenjünk, a pozitív vagy negatív végkifejletig, akár akarjuk, akár nem. […] Mert ez többé nem olyan fajta háború, amilyeneket korábban ismertünk, ez a háború minden résztvevő számára a létezésért folytatott harccá[2] vált.”

Nyilvánvaló volt, hogy Falkenhayn számára Verdun jelenti az utolsó lehetőséget. A császáron kívül alig akadt befolyásos támogatója: pesszimizmusa, továbbá tengeralattjáró-háborús javaslatai miatt még Bethmann Hollweg kancellár is egyre jobban elfordult tőle.

Német vicc: Meddig fognak háborúzni a németek? – Az utolsó németig. És meddig fognak háborúzni az angolok? – Az utolsó oroszig.

Negyedik rész

A nemzeti küzdelmek közepette a háború egyfajta megváltásnak tűnik, reménységnek, hogy valami más fog következni.

(Victor Adler, 1914)

Elég volt a háborúból, a forradalomból és a világmegváltásból! Tartsunk mértéket, és forduljunk más, apróbb örömök felé!

(Paul Kornfeld, 1919)

Német tiszti különítmény akcióban (1919)

Az Antant diadala

A leghosszabb háborús tél

1917–1918 fordulóján senki sem sejthette, meddig tart még a világháború, de azt sem, hogy ki fog győzni. Az antant oldalán tele voltak kétségekkel és balsejtelmekkel, hiszen 1917 szinte csak kudarcokat hozott számukra. Az oroszok kiestek a küzdelemből, az olaszokat megverték, a francia hadsereg nem volt támadásra képes állapotban, a briteknél az eredménytelen offenzívák fölerősítették a békekötést sürgető hangokat. Senki sem vitatta, hogy az új helyzetet a német hadvezetés a nagy nyugati offenzíva megindítására fogja felhasználni – még mielőtt az amerikai csapatok megérkeznének. S a német hadvezetés valóban rendkívül optimistán ítélte meg a háborús kilátásokat: „Egyetlen pillantás az összes frontra világossá teszi, hogy katonailag a negyedik háborús esztendő küszöbén olyan kedvezően állunk, mint ezidáig még sohasem” – írta Hindenburg tábornagy 1917 őszén a kancellárnak. „Sose voltunk jobb helyzetben. Most lendülünk az utolsó csapásra” – örvendezett 1918 elején Gustav Stresemann, liberális párti képviselő, a későbbi külügyminiszter.

A hátország hangulata Angliában a mélypontra süllyedt – ez látható John Maynard Keynesnek, egy józan, racionális, liberális gondolkodónak 1917 végén édesanyjához írt leveléből: „Karácsonyi gondolataim alapján a háború további elhúzódása – mindazokkal a fordulatokkal, amelyeknek tanúi vagyunk – valószínűleg az eddig általunk ismert társadalmi rend eltűnésével jár. Némi bánatot érzek, de úgy gondolom, egészében nem nagyon sajnálom. A gazdagok eltűnése miatt cseppet sem szomorkodom, nekik pedig csak a javukra fog válni. Ami mégis megrémiszt, az az általános elszegényedés valószínűsége. Egy év leforgása alatt el fogjuk játszani azokat a követeléseinket, amelyekre jogot formálhattunk az Újvilágban, és cserébe ezt az országot amerikai jelzálogba fogják csapni. Számomra egyetlen lehetőség marad: derűsen beállok a bolsevikok közé,[1] és ahogy reggel itt fekszem az ágyamban, meglehetős megnyugvással gondolok arra, hogy miután vezetőink éppoly tehetetlenek, mint amennyire őrültek és gonoszok, egy bizonyos típusú civilizáció jelen korszaka nagyon hamar véget ér. Kíváncsi vagyok, milyen hosszúak lehetnek a sorok nálatok, Cambridge-ben…” Keynes keserű és ironikus sorai a küzdelemben elfásult Londonban íródtak, amely még mindig sokkal jobban elviselte a háború kihívásait, mint a központi hatalmak lakossága. Mert Hindenburg idézett helyzetértékelése nem vette figyelembe, hogy szövetségesei – főleg a Monarchia – egyre jobban kimerülnek, de nem hallotta meg a német hátország panaszait sem. Lipcsében takarmány híján elpusztult egy állatkerti elefánt; az állatkert igazgatója az elefánthúst eladta a szomszédos hotel konyhájának, ahol fel is tálalták a vendégeknek. 1917-ben az alapvető élelmiszerek mellett a tüzelő is hiányzott, a lakosság didergett, már a szórakozóhelyeket is alig fűtötték – inkább korábban bezárták. Nem volt szappan, a zsúfolt járműveken utazó városiak egyre erősebben érezték a többiek ápolatlanságát. A legtöbbször ismételt jelszó a kitartás volt, legalább a következő győztes offenzíváig. A német asszonyokat hivatalosan felszólították, hogy optimista leveleket írjanak a frontra, ne panaszosakat.

Falkenhayn tábornok török tisztek társaságában (1917)

A kortársak egy fenekestől felfordult világról tudósítanak, amelyben az alapvető erkölcsi normák már nem számítanak. „Neked fogalmad sem lehet az itteni általános korrupcióról – mindenki, aki megengedheti magának, megvesztegeti a kereskedőit, hogy valamihez hozzájusson…” – írta nővérének a Lipcsében zenetanárként élő ausztrál Caroline Ethel Cooper. (És először történt meg, hogy leveleiben meg sem említette a karácsonyt vagy az újévet.) Egy Reichstag-képviselő Berlin egyik legjobb szállodájából írta: „Az ínség egyre jobban észlelhető. Itt, a Hotel Fürstenhofban már nincsenek teáskanalak. Mindegyiket ellopták, újakat nem lehet beszerezni. A főpincér elpanaszolta, hogy a vendégek gyakran ellopják az ágyneműt. Ma a lavórt vitték el a fürdőhelyiségből – egy másik vendég hét pár cipőt lopott el az első emeleten! Számos hasonló incidensről lehetne beszámolni.” (Hans-Peter Hanssen)

Az ugyancsak Berlinben élő Evelyn Blücher hercegnő szerint „A rablás és fosztogatás mindenütt napirenden van, az embert gyakorlatilag tolvajok veszik körül. Bárki, aki szőrmekabátot vagy jobb minőségű csizmát hord, a ’hadimilliomosság’ gyanújába kerül.” Stettin városának katonai kormányzója ugyanerről számolt be „hangulatjelentésében”: „Mindent elvisznek, ellopnak, ami mozdítható. A vasúti alkalmazottak (a tiszteket is ideértve) nap mint nap egész szerelvényeket fosztanak ki. Az állami tulajdon magáncélokra való eladása egészen elképesztő méreteket öltött. Lehetetlenség kellő számú őrszemélyzetet kirendelni a tulajdon védelmére, mivel újra és újra kiderül, hogy maga az őrszemélyzet is részt vesz a javak eltulajdonításában.”

Ausztria–Magyarországon a K. u. K. cenzúrabizottság havi összesítő jelentései 1917-től már külön foglalkoztak az „Intelligenzklasse” nehéz helyzetével, amely nagyjából a középosztályt jelentette. A bizottság megállapította, hogy a hátországból küldött panaszlevelek „száma hónapról hónapra nő”, a cenzúrázott levelek hangneme egyre elkeseredettebb, „sok nő egzaltált hangú leveleket” ír. Az 1918. februári összefoglaló „nihilisztikus, anarchisztikus tüneteket”, az „osztályharc hangulatnyilvánulását”, „terrorisztikus fenyegetéseket” állapított meg, sőt felfedezte a szocialista forradalom „első tettleges lépéseit”. A jelentést küldő tiszt érzékelte a radikalizálódó közhangulatot: „Olyan érzés olvasható ki a levelezésből, mintha valakit keresnének, aki nagyot vétett a társadalom harcoló osztálya ellen, s akinek bűnhődnie kell, és ha nem lesz, akit ezért felelősségre vonnak, az elnyomást, nélkülözést érző harcoló osztály nekimegy a tőkét gyűjtőknek és – szerinte – büntetni fog. Ez pedig már forradalom, eszközei terrorisztikusak, s mint írják: ’Most vagy soha!’.” (Fekete főhadnagy jelentése)

A reménytelenül hosszú háborús télben némi reményt adtak a közeli békekötéssel kapcsolatban fel-felbukkanó híresztelések. (Hiszen már javában folytak a béketárgyalások Szovjet-Oroszországgal a breszt-litovszki erődben.) Karinthy humoros írást szentelt a megbékélésnek, amely főleg amiatt volna sürgető, hogy Csutak András közlegény végre megtudja, jobbra vagy balra görbül-e az eperfa dereka „ott a kertecske végibe”. Az angoloknál egy háborús versike éppen a békekötésről szóló ellenőrizhetetlen híreket gúnyolta:

Én biztosan semmit sem tudhatok,
De néném cselédje tippet adott:
A rendőr szólt a Parlament mögött
Egy asszonynak, ki épp arra söpört,
Annak bátyja tudja a napot,
Mikor abbahagyjuk a háborút.

„Mindig történt valami rendkívüli, főleg az éjszakai műszakokban. Egyetlen éjszaka se múlt el úgy, hogy egy vagy több nő össze ne esett volna a gépeknél, kimerültség, éhség vagy betegség miatt. […] Voltak olyan téli napok, amikor nem fűtötték az üzemet, a munkások csoportokban ácsorogtak, nem tudtak, nem is akartak dolgozni. […] A kantinban naponta fordultak elő hangos veszekedések a nők között, amelyek olykor verekedésig fajultak, mert ’a merőkanalat nem töltötték meg rendesen’. ” (K. Retzlaw, Cassirer Kábelművek, Berlin, 1917)

Befejezés

Világháborús történetünk végére érve az olvasó bizonyára elfogadja, hogy a bevezetésben idézett „őskatasztrófa” kifejezés találóan jellemzi az 1914–1918 közötti éveket – akár Európa egészére, akár Magyarországra gondolunk. A nagy háború okozta sebek begyógyultak, de a sebhelyek még napjainkban sem tűntek el nyomtalanul.

Befejezésül egyetlen kérdést kell még érintenünk: miként lehet összehasonlítani a 20. század két „totális” világháborúját, mennyiben hasonlítottak egymásra, mennyiben különböztek? Első látásra világos, hogy a második világháború az elsőnek még nagyobb, még totálisabb, még megsemmisítőbb „visszavágója” volt. A polgári lakosság szenvedései minden addigi háborúét felülmúlták. Mindkettőt nagyjából ugyanazok a hatalmak vívták, hasonló koalíciókat alkotva; Németország mindkettőben központi szerepet játszott, és mindkettőben vereséget szenvedett. A másodikban olyan megsemmisítő vereséget, hogy – és talán ez a legdöntőbb különbség – a második világháborút már nem követte egy harmadik, sőt immár el sem képzelhető az európai hatalmak egymás elleni fegyveres fellépése.

A különbségek azonban legalább ennyire szembeötlők – diplomáciai és katonai téren, a frontok és hátország viszonyában, továbbá a világháborúk közelebbi és távolabbi hatásait illetően. Az első világháború elég hirtelen robbant ki és elég váratlanul fejeződött be. Fél évvel a központi hatalmak kapitulációja előtt még nem lehetett tudni, kié lesz a győzelem. A második világháború fokozatosan, kérlelhetetlen logikával közeledett, és számos fordulópont után mintegy két évvel a vége előtt elég világosan látszott a kimenetele. Az elsőben kialakult szövetségek sorakoztak fel, a másodikban viszont Hitler azért is arathatott gyors sikereket, mert ellenfelei (részint éppen a nagy háború következményei nyomán) lassan és vonakodva fogtak össze ellene. De amint szövetségük megköttetett, a végkifejlet nem lehetett kétséges.

François Mitterrand francia elnök és Helmut Kohl német kancellár kézfogása Verdunben (1984)

Bár az első világháború nagyban hozzájárult az európai polgári értékrend lerombolásához, mégis megőrzött bizonyos civilizációs normákat (pl. a hadifoglyokkal való bánásmódban). Előfordult népirtás – az örmények ellen –, de Európa határain kívül. A második világháború, mint ismeretes, minden elképzelhető határt átlépett; a tömeges népirtás Európa középső és keleti felén már-már a mindennapok részévé vált. A két háborút újszerűen – noha talán vitathatóan – kapcsolja össze ebből a szempontból Omer Bartov, amerikai holokauszt-kutató: „nem sok kétség lehet azzal kapcsolatban, hogy a totális háború és a fajirtás náci változata, az ipari méretű gyilkolás kapcsolatban áll egymással. Végül is a Nagy Háború néven emlegetett I. világháború, az első modern, ipari, totális háború alatt vált lehetővé és valósággá is katonák millióinak viszonylag rövid idő alatti meggyilkolása. A II. világháború idején működött haláltáborok elképzelhetetlenek lettek volna akkor, ha nincs az 1914 és 1918 között a nyugati fronton működött gépesített vágóhíd.” Bartov érvei – ha helyesen értem őket –, korántsem a holokauszt relativizálására irányulnak, hanem annak előzményeit és feltételeit kutatják. Miért, hogyan képzelhető el egyáltalán az ipari méretű gyilkolás?

Végül – hogy könyvem ne a tömeggyilkosságokkal érjen véget –, essék szó a két háború hatásairól. Különbözőbbek nem is lehettek volna. Az első világháború következménye instabilitás, az „erőtlenség egyensúlya” és a második világháború feltételeinek kialakulása lett. A második világháború a régi Európát még jobban meggyengítette ugyan, de cserébe létrehozta egy gyökereiben nyugat-európai és egy félig-európai szuperhatalom hozzávetőleges egyensúlyát, amely (az atombombával) hatékonyan meggátolta a további világháborúkat. Igaz, ennek ára a hidegháború, a vasfüggöny, Európa tartós kettéosztása volt. A kontinens boldogabbik fele példátlan fellendülést élt át, elvetette a durva nacionalizmust, a militarizmust és a szélsőséges ideológiákat, s országai egyre szorosabb szövetségre léptek egymással, miközben boldogtalanabb keleti fele ideologikus egypárti diktatúrák foglya maradt. Európa két részének gazdasági és kulturális szintkülönbsége mindkét világháború hatására fokozódott, majd az 1990 körüli rendszerváltások idejére a mindig is létező különbség már szakadéknyira nőtt. Ha egyéb nem, ez biztosan a 20. század válságos, háborús éveinek tartós öröksége, amelyet az utolsó 25 békeévben sem sikerült meghaladni.

Néhány fontos világháborús regény és memoár

Henri Barbusse: Le Feu/A Tűz (1916)

Ernst Jünger: In Stahlgewittern /Acélzivatarban (1920)

Jaroslav Hašek: Švejk (1923)

Zilahy Lajos: Két fogoly (1926)

Ralph H. Mottram: The Spanish Farm Trilogy/A spanyol farm trilógia (1927)

Arnold Zweig: Der Streit um den Sergeanten Grischa/Grisa őrmester (1928)

Ernst Glaeser: Jahrgang 1902/1902-es évjárat (1928)

Edmund Blunden: Undertones of War/A háború kísérőhangjai (1928)

Markovits Rodion: Szibériai garnizon (1928)

Ernst Hemingway: A Farewell to Arms/Búcsú a fegyverektől (1929)

Erich M. Remarque: Im Westen nichts Neues/Nyugaton a helyzet változatlan (1929)

Robert Graves: Goodbye to All That/Isten hozzád, Anglia! (1929)

Richard Aldington: Death of a Hero/Egy hős halála (1929)

Ludwig Renn: Krieg/Háború (1929)

Frederic Manning: Her Privates We/Őfelsége közkatonái (1930)

Roger Martin du Gard: Les Thibault/A Thibault család (1922–1940)

Bibliográfia

A Bevezetéshez

Szijj Jolán, Ravasz István (szerk.): Magyarország az első világháborúban. Lexikon A–Zs. Budapest, 2000.

G. Hirschfeld–G. Krumeich–I. Renz: Enzyklopädie Erster Weltkrieg. Paderborn, 2009.

John Horne (ed.): A Companion to World War One. Chichester, 2010.

Andy Wiest: Az első világháború képes története. Budapest, 2003.

Farkas Márton (szerk.) Az első világháború és a forradalmak képei. Budapest, 1977.

Gary D. Sheffield: The Pictorial History of World War I. London, 1987.

A. J. P. Taylor: Az első világháború képes krónikája Bp. 1988.

Stéphane Audoin-Rouzeau–Anette Becker: 1914 –1918. Az újraírt háború. Budapest, 2006.

Niall Ferguson: The Pity of War. London, 1998.

Marc Ferro: The Great War. London, 1973.

Martin Gilbert: First World War. London, 1994.

Brigitte Hamann: Der Erste Weltkrieg. Wien, 2009.

John Keegan: Az első világháború. Budapest, 2010.

Wolfgang Michalka (Hg.): Der Erste Weltkrieg. München, 1994.

B. E. Schmitt–H. C. Vedeler: The World in the Crucible 1914–1919. New York, 1984.

David Stevenson: Cataclysm 1914–1918. London, 2004.

Norman Stone: World War One. A Short History. London, 2007.

Hew Stratchan: The First World War. London, 2003.

Szabó Dániel (szerk.): Az első világháború. Budapest, 2009.

Herfried Münkler: Der Grosse Krieg. Berlin, 2013.

S. Burgdorff–K. Wiegrefe: Az első világháború. Budapest, 2010.

J. M. Winter–G. Parker–M. Habeck (eds.): The Great War and the Twentieth Century. New Haven–London, 2000.

Galántai József: Az első világháború. Budapest, 1980.

Romsics Ignác (szerk.): Magyarország az első világháborúban. Budapest, 2010.

John Keegan: A hadviselés története. Budapest, 2002.

Michel Howard: The Lessons of History. Oxford, 1991.

M. Howard–W. R. Louis (szerk.): Oxford világtörténet a 20. században. Budapest, 2002.

T. C. W. Blanning (ed.): The Oxford Illustrated History of Modern Europe. Oxford, 2002.

Mark Mazower: Dark Continent. London, 1998.

Hans-Peter Schwarz: Das Gesicht des Jahrhunderts. München, 2001.

Első rész

Martin Gilbert: The Routledge Atlas of the First World War. London, 1994.

Wolfgang J. Mommsen: Das Zeitalter des Imperialismus. Frankfurt a. M. 1969.

Adrian Gregory: The Last Great War. Cambridge, 2008.

Immanuel Geiss: Juli 1914. München 1965.

Hans W. Koch (ed.): The Origins of the First World War. London, 1984.

Keith Wilson: Decisions for War 1914. Leeds, 1995.

H. Afflerbach–D. Stevenson (eds.): An Improbable War? New York, 2007.

Volker R. Berghahn: Germany and the Approach of War in 1914. London, 1973.

John Keiger: France and the Origins of the First World War. New York 1991.

Domenic Lieven: Russia and the Origins of the First World War. New York, 1983.

Samuel R. Williamson: Austria–Hungary and the Origins of the First World War. New York, 1991.

Zara Steiner: Britain and the Origins of the First World War. New York, 1977.

Fritz Fischer: Griff nach der Weltmacht. Düsseldorf, 1961.

Anika Mombauer: Helmuth von Moltke and the Origins of the First World War. Cambridge, 2001.

Eric J. Hobsbawm: A nacionalizmus kétszáz éve. Budapest, 1997.

Eric J. Hobsbawm: A birodalmak kora (1875–1914). Budapest, 2004.

Paul Kennedy: A nagyhatalmak tündöklése és bukása. Budapest, 1992.

Ormos Mária–Majoros István: Európa a nemzetközi küzdőtéren. Budapest, 1998.

A. J. P. Taylor: The Struggle for Mastery in Europe. London, 1971.

Miranda Carter: The Three Emperors. London, 2009.

Barbara Tuchman: The Proud Tower. New York, 1966.

Diószegi István: A hatalmi politika másfél évszázada. Budapest, 1995.

Diószegi István: A Ferenc József-i kor nagyhatalmi politikája. Budapest, 1987.

Gonda Imre–Niederhauser Emil: A Habsburgok. Budapest, 1977.

Mark Cornwall (ed.): The Last Years of Austria–Hungary. 1908–1918. Exeter, 1990.

Deák István: Volt egyszer egy tisztikar. Budapest, 1993.

Horváth Zoltán: Magyar századforduló. Budapest, 1974.

Vermes Gábor: Tisza István. Budapest, 1994.

Prepuk Anikó: A zsidóság Közép- és Kelet-Európában a 19–20. században. Debrecen, 1997.

Josef Redlich: Das Politische Tagebuch I–II. (Hg. Fritz Fellner.) Graz-Köln, 1953–1954.

R. J. B. Bosworth: Mussolini. London, 2002.

Ormos Mária: Mussolini. Budapest, 1987.

Eric J. Hobsbawm: Behind the Times. The Decline and Fall of Twentieth-Century Avant-gardes. New York, 1998.

Paul Kennedy (ed.): The War Plans of the Great Powers. London, 1979.

Karl Dietrich Erdmann (Hg.): Kurt Riezler, Tagebücher, Aufsätze, Dokumente. Göttingen, 1972.

Christopher Clark: The Sleepwalkers. London, 2012.

David Fromkin: Europe’s Last Summer. London, 2004.

Florian Illies: 1913. Az évszázad nyara. Budapest, 2014.

Sean McMeekin: July 1914: Countdown toWar. New York, 2013.

Sean McMeekin: The Berlin–Baghdad Express. Cambridge, Mass., 2010.

Gerhard Ritter: The Schlieffen Plan. New York 1959.

Terence Zuber: Inventing the Schlieffen Plan. Oxford, 2002.

William H. McNeill: The Pursuit of Power. Chicago, 1982.

David Stevenson: Armaments and the Coming of War. Oxford, 1996.

Christopher Coker: War and the Twentieth Century. London–Washington, 1994.

Isabel V. Hull: Absolute Destruction. Ithaca, 2005.

Jost Düffler–Karl Holl (Hg.): Bereit zum Krieg. Kriegsmentalität in wilhelminischen Deutschland 1890–1914. Göttingen, 1986.

Ferdinand May: A „Fekete Kéz”. Budapest, 1979.

Gerd Holler: Franz Ferdinand von Österreich-Este. Wien, 1982.

Heinrich A. Winkler: Németország története a modern korban. I. kötet. Budapest, 2005.

Wolfgang J. Mommsen: Der autoritäre Nationalstaat. Frankfurt a. M. 1990.

Ormos Mária: Németország története a 20. században. Budapest, 2008.

Volker Ullrich: Die Nervöse Grossmacht. Deutschland 1871–1918. Frankfurt, 1997.

Peter Clarke: Hope and Glory; Britain 1900–1990. London, 1996.

Richard Toye: Lloyd George and Churchill. London, 2007.

Roger Price: Franciaország története. Budapest, 1994.

Eugene Weber: The Nationalist Revival in France 1905–1914. Berkeley, 1968.

Anthony Adamwaite: Grandeur and Misery: France 1914–1940. London, 1995.

Barbara Jelavich: A Balkán története 1-2. Budapest, 1996.

Mark Mazower: A Balkán. Budapest, 2004.

Keith Hitchins: Romania 1866–1947. Oxford, 1994.

Holger Herwig: The First World War: Germany and Austria–Hungary 1914–18. London, 1997.

Jeffrey Verhey: The Spirit of 1914. Cambridge, 2000.

Theodor Wolff: Tagebücher 1914–1919 1-2. Boppard am Rhein, 1984.

Carl Zuckmayer: Als wär’s ein Stück von mir. Frankfurt, 1969.

Második rész

Volker Berghahn: Europa im Zeitalter der Weltkriege. Frankfurt a. M. 2002.

H. Cecil–P. H. Liddle (eds.): Facing Armageddon. London, 1996.

G. Hirschfeld–G. Krumeich–I. Renz: Erlebnis und Wirkung des Ersten Weltkrieges. Essen, 1993.

Peter Englund: The Beauty and the Sorrow. New York, 2011.

Lynn MacDonald: 1914–1918: Voices and Images of the Great War. London, 1988.

Trevor Wilson: The Myriad Faces of War. Cambridge, 1986.

Gerd Hardach: The First World War 1914–1918. Berkeley-Los Angeles, 1977.

Hew Strachan: The First World War I. Oxford, 2001.

John Horne (ed.): State, Society and Mobilization in Europe during the First World War. Cambridge, 1997.

Ernst Johann (Hg.): Innenansicht eines Krieges. Frankfurt, 1968.

Leo van Bergen: Before my Helpless Sight. Farnham, 2009.

Wolfdieter Bihl: Deutsche Quellen zur Geschichte des Ersten Weltkrieges. Darmstadt, 1991.

S. Broadberry–M. Harrison: The Economics of World War I. Cambridge, 2005.

Evelyn Princess Blücher: An English Wife in Berlin. London, 1920.

Biró Lajos: A kezdet és a vég. Vezércikkek a „Világ”-ban 1914–1918. Budapest, 1918.

Benedek Marcell: Naplómat olvasom. Budapest, 1985.

Ignotus: Válogatott írásai. Budapest, 1969.

Iványi Emma (szerk.): Magyar minisztertanácsi jegyzőkönyvek az első világháború korából 1914–1918. Budapest, 1960.

Jászi Oszkár: Válogatott levelei (szerk. Litván György). Budapest, 1991.

Jászi Oszkár: Publicisztikai írásai. Budapest, 1982.

Hanák Péter: Jászi Oszkár dunai patriotizmusa. Budapest, 1985.

Márai Sándor: Egy polgár vallomásai. Budapest, 2000.

A liszt- és kenyérellátás szervezete Budapesten az 1915–1916. években. Budapest, 1916.

Téglás János (szerk.): A vádlott: Babits Mihály. Dokumentumok 1915–1920. Budapest, 1996.

Miklós Komjáthy: Protokolle des gemeinsamen Ministerrates des Österreichischen-Ungarischen Monarchie 1914–1918. Budapest, 1966.

I. Materna–H-J. Schreckenbach (Hg.): Berichte des Berliner Polizeipräsidenten zur Stimmung und Lage der Bevölkerung in Berlin 1914–1918. Weimar, 1987.

Balla Vilmos: A gabonatőzsde romjain. Budapest, 1918.

Berkeszi István: Kataklizma. Békéscsaba, 1989.

Gyulai Ágost: Háborús antológia. Budapest, 1916.

Charles de Gaulle: The Enemy’s House Divided. Chapel Hill and London, 2002.

Hans-Peter Hanssen: Diary of a Dying Empire. Bloomington, 1955.

Harrer Ferenc: Egy magyar polgár élete I. Budapest, 1968.

Oscar Kokoschka: Életem. Budapest, 1974.

Kozma Miklós: Egy csapattiszt naplója 1914–1918. Budapest, 1931.

Krausz Simon: Életem. Budapest, 1937.

Mailáth József: Élményeim és tapasztalataim a háború alatt I–II. Budapest, 1928.

Molnár Ferenc: Egy haditudósító emlékei. Budapest, 2000. (1916.)

Németh József: Hét év (1914–1921). Budapest, 1993.

Prohászka Ottokár: A háború lelke. Budapest, 1915.

Serény Aladár: „Bizalmas!” A háborús cenzúra hóhérmunkája. Budapest, 1919.

Tony Ashworth: Trench Warfare 1914–1918. London 1980.

Balla Tibor: Szarajevó, Doberdó, Trianon. Budapest, 2003.

Bencze László: Az állóháború harcászati és hadászati előzményei. Budapest, 2009.

Erich Leed: No Man’s Land. Combat and Identity in World War I. Cambridge 1979.

Pollmann Ferenc: Balszerencse, semmi más? Budapest, 2003.

Tim Travers: The Killing Ground. London, 1987.

David Winter: Death’s Men. London, 1978.

Ernst Jünger: Im Stahlgewittern. Stuttgart, 1986. (1920.)

Andrej Mitrovic: Serbia’s Great War. West Lafayette, 2007.

Edmund Spears: Liaison 1914. London, 1939.

B. Ulrich–B. Ziemann (Hg.): Frontalltag im Ersten Weltkrieg. Frankfurt a. M. 1994.

Schöpflin Aladár: Egy apolitikus elmélkedései. Budapest, 1994.

Werner Sombart: Háború és kapitalizmus. Budapest, év nélkül

Matthew Stibbe: German Anglophobia and the Great War 1914–1918. Cambridge, 2001.

Klaus Vondung (Hg.): Kriegserlebnisse. Göttingen, 1980.

Richard Asprey: The German High Command at War. New York, 1991.

Corelli Barnett: The Swordbearers. London, 1963.

Christopher Clark: Kaiser Wilhelm II. London, 2009.

August von Cramon: Unser österreichisch-ungarischen Bundesgenosse im Weltkriege. Berlin, 1920.

Reinhard Opitz (Hg.): Europastrategien des deutschen Kapitals 1900–1945. Bonn, 1994.

Wolfram Pyta: Hindenburg. München, 2007.

Denis Showalter: Tannenberg. Hamden, 1991.

Norman Stone: The Eastern Front. New York 1975.

Peter Gatrell: Russia’s First World War. London, 2005.

Hubertus F. Jahn: Patriotic Culture in Russia during World War One. London, 1995.

Vejas G. Liulevicius: War Land on the Eastern Front. Cambridge, 2000.

Graydon A. Tunstall: Blood on the Snow. Lawrence, Kansas, 2010.

Jean-Jacques Becker: The Great War and the French People. Leamington Spa, 1985.

L. V. Smith–S. Audoin-Rouzeau–A. Becker: France and the Great War 1914–1918. Cambridge, 2003.

Patrick Fridenson: The French Home Front 1914–1918. Berg, Providence, 1992.

Roger Chickering: Imperial Germany and the Great War 1914–1918. Cambridge, 1998.

Roger Chickering: The Great War and Urban Life in Germany. Cambridge, 2007.

Gerald D. Feldman: Army, Industry and Labor in Germany 1914–1918. Oxford, 1992.

Jürgen Kocka: Klassengesellschaft in Krieg. Göttingen, 1978.

Arthur Marwick: The Deluge. British Society and the First World War. London, 1965.

Arthur Marwick: War and Social Change in the Twentieth Century. London, 1974.

Arthur Marwick: Britain in the Century of Total War. London, 1968.

Sir Llewellyn Woodward: Great Britain and the War 1914–1918. London, 1967.

M. Hirschfeld–A. Gaspar (Hg.): Sittengeschichte des Ersten Weltkrieges. Hanau, 1929.

Ernst Schulin (Hg.): Gespräche mit Rathenau. München, 1977.

R. J. A. Skidelsky: John Maynard Keynes (1883–1946). New York, 2005.

Carlo d’Este: Warlord. London, 2009.

Paul G. Halpern: A Naval History of World War I. London, 1994.

Roy Jenkins: Churchill 1-2. Budapest, 2005.

Ian Kershaw: Hitler: I. Hübrisz. Budapest, 2003.

Jean Lacouture: De Gaulle – the Rebel. London, 1990.

Rush Rees (ed.): Ludwig Wittgenstein. Personal Recollections. Oxford, 1981.

Alexander Waugh: A Wittgensteinek. Budapest, 2010.

Marianne Weber: Max Weber – A Biography. New York, 1975.

Manfried Rauchensteiner: Der Tod des Doppeladlers. Graz, 1994.

Josef Redlich: Österreichische Regierung und Verwaltung im Weltkriege. Wien, 1925.

Robert J. Wegs: Die österreichische Kriegswirtschaft 1914–1918. Wien, 1979.

Galántai József: Magyarország az első világháborúban. 1914–1918. Budapest, 2001.

Irinyi Károly: A Mitteleuropa-tervek és az osztrák-magyar politikai közgondolkodás. Budapest, 1973.

Avner Offer: The First World War. An Agrarian Interpretation. Oxford, 1989.

Pap Dezső: A magyar szociálpolitika a világháborúban. Budapest, 1934.

P. Pastor–W. R. Williamson (eds.): Essays on World War I: Origins and Prisoners of War. New York, 1983.

Popovics (Alexander): Das Geldwesen im Kriege. Wien, 1925.

Szterényi József–Ladányi Ernő: A magyar ipar a világháborúban. Budapest, 1934.

Teleszky János: A magyar állam pénzügyei a háború alatt. Budapest, 1927.

Tomka Béla: A magyarországi pénzintézetek rövid története (1836–1947). Budapest, 1996.

R. A. Kann–B. Király–P. S. Fichtner: The Habsburg Empire in World War I. New York, 1977.

Frederick R. Dickinson: War and the National Reinvention – Japan. Harvard, Mass., 1999.

Harmadik rész

Batthyány Tivadar: Beszámolóm. Budapest, 1928.

Peter Broucek (Hg.): „Ein General im Zwielicht”. Die Erinnerungen Edmund Glaises von Horstenau. Wien–Köln–Graz. 1980.

Ottokar Czernin: Im Weltkriege. Berlin–Wien, 1919.

Csergő Hugó: A budapesti nyomor Vörös Könyve. Budapest, 1919.

Edmund Daniek: Das Judentum im Kriege. Wien, 1919.

Fényes Samu: Háborús jegyzetek. Budapest, 1916.

Gávai Gaál Jenő: Élmények és tanulságok. Bp. 1940.

Geőcze Sarolta: Az ezeréves ország. Budapest, 1920.

Wilhelm Groener: Lebenserinnerungen: Jugend, Generalstab, Weltkrieg. Göttingen, 1957.

Hegedűs Loránd: A magyarság jövője a háború után. Budapest, 1916.

Herczeg Ferenc: Emlékezései – Hűvösvölgy. Budapest, 1993.

M. Hrabovszky Júlia: Ami elmúlt. Visszaemlékezések életemből. Budapest, 2001.

Illyés Gyula: Kora tavasz. Budapest, 1972.

Imre Sándor: A világháború. Vezérfonal iskolai tanításokhoz és tájékoztató a nagyközönség számára. Budapest, 1917.

József főherceg vezérezredes erdélyi hadikiállítása. Budapest, 1917.

Jellinek Henrik [Censor]: A nemzet pénze. Budapest, 1917.

Kaffka Margit: Hullámzó élet. Budapest, 1959.

Kaffka Margit: Az élet útján. Budapest, 1972.

Karinthy Frigyes: A feleségem beszéli. Budapest, év nélkül

Károlyi Mihály: Egy egész világ ellen. München, 1923.

Kellér Andor: Bal négyes páholy. Budapest, 1968.

Rudolf Kiszling: Meine Persönliche Erlebnisse beim Zusammenbruch 1918. In: Österreich in Geschichte und Literatur 12. 1968.

Kosztolányi Dezső: Füst. Hírlapi cikkek 1914–1920. Budapest, 1970.

Kovács Lydia: Jelentések a pesti frontról. Budapest, 1916.

Kozma Nándor: Hadimilliomosok. Budapest, 1918.

Krúdy Gyula: Régi pesti históriák. Budapest, 1967.

Hector Lambrechts: A világháború és az új élet. Budapest, 1918.

Ottokar Landwehr: Hunger: Die Erschöpfungsjahre der Mittelmächte 1917–1918. Zürich–Leipzig–Wien, 1931.

Lányi V.–Radó I.–Held A.: A 25 éves mozi. Budapest, 1920.

Martinovich Sándor S. J.: Kereszténység és feminizmus. Pécs, 1918.

Martinovich Sándor S. J.: A zsidókérdés. Pécs, 1918.

A magyar zsidó hadi archívum almanachja (Szerk. Hevesi Simon, Polnay Jenő, Patai József). Budapest, 1916.

Méhely Kálmán: A munkáskérdés lényege. Budapest, 1916.

Méhely Kálmán: A munkáskérdés háborús fejlődése. Budapest, 1918.

Miklóssy István: Nemzetnevelés. Budapest, 1919.

Jean Monnet: Emlékiratok. Budapest, 2004.

Nagy Lajos: A menekülő ember. Budapest, 1984.

Nagy László: A háború és a gyermek lelke. Budapest, év nélkül

Oláh Gábor: Naplók (szerk. Lakner Lajos). Debrecen, 2002.

Pálosi Ervin: Budapest kriminalitása és mortalitása az 1909–1925. években. Statisztikai Közlemények 55. III.

Passuth László: Kutatóárok. Budapest, 1966.

Polónyi Géza: Birtokpolitika. Budapest, 1916.

Prohászka Ottokár: Kultura és terror. Budapest, 1918.

Prohászka Ottokár: Naplójegyzetek I–III. Budapest, 1997.

Radisics Elemér: A magyar középosztály jövőjéről – Tekintettel a zsidóság térfoglalására. Budapest, 1917.

Rákosi Jenő: Tiszavirág. Cikkek, levelek, beszédek. Budapest, 1920.

Révai Mór János: Írók, könyvek, kiadók I–II. Budapest, 1920.

Szabó Ervin: Válogatott írásai. Budapest, 1958.

Szabolcsi Lajos: Két emberöltő. Budapest, 1993.

Szegedy Miklós: Magyar holnapunk. Budapest, 1917.

Szélpál Árpád: Forró hamu. Budapest, 1984.

Szende Pál: Magyar háborús adópolitika. Budapest, 1917.

Vadász Lipót: Beszédei. Budapest, 1926.

Vázsonyi Vilmos: Beszédei és írásai I–II. Budapest, 1927.

Windischgraetz Lajos: Küzdelmeim. Naplójegyzetek. Budapest, 1920.

Zelenski Róbert gróf: Emlékeim. Budapest, 1928.

Fedor von Zobeltitz: Die Lebenserinnerungen, Berlin, 1934.

H. Kohut Mária (szerk.): Források Budapest múltjából III. Budapest, 1971.

A Magyar Munkásmozgalom Történetének Válogatott Dokumentumai IV–V. kötet. Budapest, 1968–1969.

Simon Ball: The Guardsmen. London, 2004.

Vera Brittain: Testament of Youth. London, 1933.

Caroline Ethel Cooper: Behind the Lines. Sydney, 1982.

Geoff Dyer: The Missing of the Somme. New York, 1994.

Roger Ford: Eden to Armageddon. New York, 2010.

Neil Hanson: The First Blitz. London, 2008.

Paul G. Halpern: Otrantói ütközet. Budapest, 2007.

Jászi Oszkár: A Habsburg-monarchia felbomlása. Budapest, 1982.

Eva Karcher: Otto Dix. Köln, 1989.

John Keegan: A csata arca. Budapest, 2000.

Wolfgang Kruse: Eine Welt von Feinden. Frankfurt, 1997.

Martin Kitchen: The Silent Dictatorship. London 1976.

Wolfgang J. Mommsen: Der Erste Weltkrieg. Frankfurt a. M., 2004.

Szokolay Katalin: Az osztrák–magyar kormány lengyel politikája az első világháború idején. Budapest, 1967.

Mark Thompson: The White War. London, 2009.

Georgij K. Zsukov: Emlékek, gondolatok. Budapest, 1974.

W. Abelshauser–A. Faust–D. Petzina: Deutsche Sozialgeschichte 1914–1945. München, 1985.

Balla Antal (szerk.): A magyar országgyűlés története 1867–1927. Budapest, 1927.

Bencze László: A Piave-front. Budapest, 2003.

Berend T. Iván–Szuhay Miklós: A tőkés gazdaság története Magyarországon 1848–1944. Budapest, 1973.

George E. Berkley: Vienna and its Jews. Cambridge Mass., 1988.

Bihari Péter: Lövészárkok a hátországban. Budapest, 2008.

Borsos Endre: A magyar lakásügy a háború kezdetétől I–II. Budapest, 1929.

Steffen Bruendel: Volksgemeinschaft oder Volksstaat. Berlin, 2003.

Gerhard Bry: Wages in Germany. Princeton, 1960.

Peter Caddick-Adams: Monty and Rommel. London, 2011.

Richard Clogg: A Concise History of Greece. Cambridge 1992.

Ute Daniel: Arbeiterfrauen in der Kriegsgesellschaft. Göttingen, 1989.

Belinda J. Davis: Home Fires Burning. Chapel Hill, 2000.

Karel Dibbets–Bert Hogenkamp (eds.): Film and the First World War. Amsterdam, 1995.

Ray Douglas: The Great War, 1914–1918: The Cartoonist’s Vision. London, 1995.

Modris Ecksteins: Rites of Spring. Boston, 1989.

Petronilla Ehrenpreis: Kriegs- und Friedensziele im Diskurs. Innsbruck–Wien–Bozen, 2005.

Orlando Figes: A People’s Tragedy. London, 1996.

Robert T. Foley: German Strategy and the Path to Verdun. Cambridge, 2005.

R. F. Foster (ed.): The Oxford Illustrated History of Ireland. Oxford, 1991.

Paul Fussell: The Great War and Modern Memory. Oxford, 1975.

Géza Andreas von Geyr: Sándor Wekerle (1848–1921). München, 1993.

Karl-Heinz Grotjahn (Hg.): Stahl und Steckrüben. Beiträge und Quellen zur Geschichte Niedersachsens im Ersten Weltkrieg (1914–1918). Hameln, 1993.

Gyáni Gábor–Kövér György: Magyar társadalomtörténet a reformkortól a második világháborúig. Budapest 1998.

Hajdú Tibor: Károlyi Mihály. Budapest, 1978.

Hanák Péter: A Kert és a Műhely. Budapest, 1988.

Ernst Hanisch: Der lange Schatten des Staates. Wien, 1994.

Heiko Haumann: Geschichte der Ostjuden. München, 1990.

Maureen Healy: Vienna and the Fall of the Habsburg Empire. Cambridge, 2004.

Honvári János (szerk.): Magyarország gazdaságtörténete a honfoglalástól a 20. század közepéig. Budapest, 2000.

Bernd Hüppauf (Hg.): Ansichten von Krieg. Königstein, 1984.

John Horne: Labour at War–France and Britain. 1914–1918. Oxford, 1981.

B. K. Király–N. F. Dreisziger–A. A. Nofi (eds.): East-Central European Societies in World War I.

Boulder, 1985.

Béla K. Király (ed.): Essays on War and Society in East-Central Europe 1740–1920. Boulder, 1987.

Peter Knoch (Hg.): Kriegsalltag. Stuttgart, 1989.

Robert Krauss: Die deutsche, englische und französische Kriegsfinanzierung. Berlin, 1923.

Kun Andor: Úttörők. A magyar gazdasági élet pionírjai. Budapest, 1933.

Andreas Kunz: Civil Servants and the Politics of Inflation in Germany 1914–1924. Berlin, 1986.

Litván György: Szabó Ervin. Budapest, 1993.

H-U. Ludewig: Das Herzogtum Braunschweig im Ersten Weltkrieg. Braunschweig, 1984.

Magyar Bálint: A magyar némafilm története 1896–1918. Budapest, 2003. [1966.]

Arthur Marwick: Women at War. 1914–1918. London, 1977.

Arthur Marwick: Total War and Social Change. Basingstoke, 1988.

Arthur J. May: The Passing of the Habsburg Empire 1-2. Philadelphia, 1966.

Henry F. May: The End of American Innocence. New York, 1994.

Robert B. McKean: St. Petersburg Between the Revolutions. New Haven, 1990.

W. Bruce Lincoln: Passage through Armageddon. New York, 1986.

Wolfgang J. Mommsen (Hg.): Kultur und Krieg. München, 1996.

Janet Morgan: The Secrets of Rue St. Roch. London, 2005.

Werner E. Mosse (Hg.): Deutsches Judentum in Krieg und Revolution 1914–1923. Tübingen, 1971.

Nagyné Szegvári Katalin–Ladányi Andor: Nők az egyetemeken. Budapest, 1976.

Rudolf Neck: Arbeiterschaft und Staat im Ersten Weltkrieg 1914–1918. Wien, 1984.

Nevelő Irén: A háború és a magyarországi munkásság, 1914–1917. Budapest, 1980.

Ian Ousby: The Road to Verdun. London, 2003.

Peter Pastor (ed): Essays on World War I: Total War and Peacemaking. New York, 1982.

Rolf Patemann: Der Kampf um die preussische Wahlrechtsreform im Ersten Weltkrieg. Düsseldorf, 1964.

R. G. Plaschka–H. Haselsteiner–A. Suppan: Das Innere Front in der Donaumonarchie 1918. Wien, 1974.

S. Quandt–H. Schichtel (Hg.): Der Erste Weltkrieg als Kommuniktionsereignis. Giessen, 1993.

David Rechter: The Jews of Vienna and the First World War. London, 2001.

A. Roshwald–R. Stites (eds.): European Culture in the Great War, 1914–1918. Cambridge, 1999.

M. L. Sanders–P. M. Taylor: Britisch Propaganda during the First World War. London, 1982.

Ronald Schaffer: America in the Great War. The Rise of the War Welfare State. New York, 1991.

Erwin Schmidl: Juden in der K. (u.) k. Armee 1788–1918. Eisenstadt, 1989.

Klaus Schwabe: Wissenschaft und Kriegsmoral. Göttingen, 1969.

Klaus-Dieter Schwarz: Weltkrieg und Revolution in Nürnberg. Stuttgart, 1971.

Robert Service: Lenin: egy forradalmár életrajza. Budapest, 2007.

Ulrich Sieg: Jüdische Intellektuelle im Ersten Weltkrieg. Berlin, 2001.

Roland N. Stromberg: Redemption by War. Lawrence, 1982.

Szabó László: Doberdó, Isonzó, Tirol. Budapest, 1980.

Szabó Miklós: Az újkonzervativizmus és a jobboldali radikalizmus története (1867–1918). Budapest, 2003.

Széttépett évszázad. Két világháború képeslapjai. Budapest, 1995.

Volker Ullrich: Kriegsalltag. Hamburg im ersten Weltkrieg. Köln, 1982.

Varga Lajos: Kormányok, pártok és a választójog Magyarországon 1916–1918. Budapest, 2004.

Klaus Vondung: Die Apokalypse in Deutschland. München, 1988.

Jay M. Winter: The Great War and the British People. London, 1985.

Jay M. Winter (ed.): The Upheaval of War: Family, Work and Welfare in Europe 1914–1918. Cambridge, 1988.

Jay M. Winter: The Experience of World War I. New York, 1989.

J. M. Winter–J. L. Roberts (eds.): Capital Cities at War: Paris, London, Berlin, 1914–1919 1-2. Cambridge, 1997., 2007.

Charles Williams: Pétain. New York, 2005.

John Williams: The Home Fronts: Britain, France and Germany. London, 1972.

Chris Wrigley (ed.): Challenges of Labour. Central and Eastern Europe, 1917–1920. London, 1993.

S. O. Zagorsky: State Control of Industry in Russia during the War. New Haven, 1928.

Egmont Zechlin: Die deutsche Politik und die Juden im Ersten Weltkrieg. Göttingen, 1969.

Negyedik rész

David Stevenson: With our Backs to the Wall. Harvard, Mass., 2011.

Patrick Wright: Tank. London, 2000.

Babits Mihály: Keresztül-kasul az életemen. Budapest, 1939.

John M. Barry: The Great Influenza. London, 2004.

Karl Bednarik–Stephan Horvath: Österreich 1918. Wien–München, 1968.

Botka Ferenc: Üzenetek Szibériából. Budapest, 1985.

Mark Cornwall: The Undermining of Austria-Hungary. London, 2000.

Fejtő Ferenc: Requiem egy hajdanvolt birodalomért. Budapest, 1990.

Gusztáv Gratz–Richard Schüttler: Der Wirtschaftliche zusammenbruch Österreich–Ungarns. Wien, 1930.

Sebastian Haffner: Egy német története. Budapest, 2005.

Jászi Oszkár: Múlt és jövő határán. 1918.

Günther Mai: Das Ende des Kaiserreichs. München, 1987.

Rudolf Neck: Die Auflösung der Habsburgerreiches. Wien, 1970.

Rudolf Neck (Hg.): 1918 – Österreich im Jahre 1918. Berichte und Dokumente. Wien, 1968.

Pollmann Ferenc: Trianon felé. Budapest, év nélkül

Siklós András: A Habsburg Birodalom felbomlása 1918. Budapest, 1987.

Szilassy Gyula: Der Untergang der Donaumonarchie. Berlin, 1921.

Leo Valiani: The End of Austria–Hungary. New York, 1973.

Charles Bertrand: Revolutionary Situations in Europe 1917–1922. Montreal, 1977.

Richard Bessel: Germany after the First World War. London, 1993.

Dr. Dánér Béla: A magyarországi zsidókérdés megoldása. Budapest, 1918.

Dr. Dietz Károly: Októbertől márciusig. Emlékirataim. Budapest, 1920.

Gerald D. Feldman: The Great Disorder: Politics, Economy and Society in the German Inflation. New York, 1993.

Karl-Ludwig Ay: Die Entstehung einer Revolution. Die Volkstimmung in Bayern Während des Ersten Weltkrieges. Berlin, 1968.

Borsányi György: Kun Béla. Budapest, 1979.

Francis L. Carsten: Revolution in Central Europe 1918–1919. Aldershot, 1972.

Martin H. Geyer: Verkehrte Welt. Revolution, Inflation und Moderne: München 1914–1924. München, 1998.

Erős Ferenc: Pszichoanalízis és forradalom. Budapest, 2011.

Gratz Gusztáv: A forradalmak kora. Budapest, 1935.

Hajdu Tibor: Közép-Európa forradalma 1917–1921. Budapest, 1989.

Hajdu Tibor: Károlyi Mihály. Budapest, 2012.

Hevesi Gyula: Egy mérnök a forradalomban. Budapest, 1960.

Jászi Oszkár: Magyar kálvária, magyar feltámadás. Budapest, 1989. [1920.]

Litván György: Jászi Oszkár. Budapest, 2003.

Kende J.–Sipos P. (szerk.): Visszaemlékezések 1919-ről. Budapest, 1989.

Harry Graf Kessler: Tagebüchern. Frankfurt a. M., 1961.

John M. Keynes: Collected Writings XVI. (ed. Robert Skidelsky). London, 1971.

David Clay Large: Hitlers München. München, 1998.

Pethő Sándor: Világostól Trianonig. Budapest, 1925.

Radisics Elemér: Reflexiók az októberi forradalomhoz. Budapest, 1919.

Romsics Ignác: A Duna-Tisza köze politikai-hatalmi viszonyai 1918–1919-ben. Budapest, 1982.

Romsics Ignác: Bethlen István. Budapest, 1991.

Thomas Sakmyster: Admirális fehér lovon. Budapest, 2001.

Szekfű Gyula: Három nemzedék. Budapest, 1922.

Tömöry Márta: Új vizeken járok. A Galilei Kör története. Budapest, 1960.

Harold Nicholson. Peacemaking 1919. London, 1933.

Margaret Macmillan: Béketeremtők. Budapest, 2005.

Charles S. Maier: Recasting Bourgeois Europe. Princeton. 1988.

Robert Michels: Umsichtungen in den herrschenden Klassen nach dem Kriege. Stuttgart, 1934.

Alan Sharp: Consequences of Peace. London, 2010.

John W. Wheeler-Bennett: The Forgotten Peace – Brest-Litovsk. New York, 1971.

M. F. Boemeke–G. D. Feldman–E. Glaser: The Treaty of Versailles. Cambridge, 1998.

Romsics Ignác: A trianoni békeszerződés. Budapest, 2001.

Artur Goldschmidt Jr.: A Közel-Kelet rövid története. Budapest, 1997.

Flesch István: Atatürk és kora. Budapest, 2004.

N. Gordon Levin Jr.: Woodrow Wilson and the Paris Peace Conference. Lexington, 1972.

Paul Fussell: The Great War and Modern Memory. London, 1975.

Kovács Ákos (szerk.): Monumentumok az első világháborúból. Budapest, 1991.

John Limon: Writing after War. Oxford, 1994.

George L. Mosse: Fallen Soldiers: Reshaping the Memory of the World Wars. New York, 1990.

Novotny Tihamér: Első világháborús katonaemlékek. Budapest, év nélkül

Romsics Gergely: Mítosz és emlékezet. Budapest, 2004.

B. Ulrich–B. Ziemann (Hg.): Krieg im Frieden. Frankfurt a. M. 1997.

Vonyó József: Gömbös Gyula. Budapest, 2014.

Stephen R. Ward: The War Generation: Veterans of the First World War. New York, 1975.

Robert W. Whalen: Bitter Wounds: German Victims of the Great War 1914–1939. London, 1984.

Jay M. Winter: Sites of Memory, Sites of Mourning. Cambridge, 1995.

J. M. Winter–E. Sivan (eds.): War and Remembrance in the Twentieth Century. Cambridge, 1999.

Wilhelm Winkler: Die Einkommenverschiebungen in Österreich während des Weltkrieges. Wien, 1930.

Robert Wohl: The Generation of 1914. Cambridge Mass, 1979.

Jegyzetek

Harmadik rész

1 A kastély mintegy 50 km-re Párizstól északkeletre található. Legfőbb nevezetessége, hogy ott – a Condée Múzeumban – őrzik Jean de Berry herceg híres, 15. századi illusztrált hóráskönyvét.

2 Falkenhayn véleménye persze erősen szociáldarwinista ízű. Mindazonáltal a totálissá váló háború mintha beigazolta volna a szociáldarwinista jóslatokat.

Negyedik rész

1 Károlyi Mihály írta visszaemlékezéseiben, hogy amikor 1918 őszén – erdélyi vadászatból Budapestre tartva – egy vadászkunyhóban éjszakáztak, a szálláson „ez a felirat köszöntött bennünket: ’Éljenek a bolsevikiek!’ A táblát feleségem húga, Kája [Andrássy Klára grófnő] helyezte el a tiszteletünkre.”

Megjelent a Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft., Pozsony,
valamint a Pesti Kalligram Kft., Budapest közös kiadásában, 2014-ben.
(2015 – Elektronikus kiadás.)

Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Csőke Zoltán

ISBN 978-615-5454-56-1

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0