Jill Mansell

Titkok közt

A mű eredeti címe:

A Walk in the Park

Copyright © Jill Mansell 2012

Fordította: Béresi Csilla 2014

Magyar kiadás © 2014 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Bordás Veronika

Borítókoncepció: Bohus Csaba

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-990-550-4 (epub)

ISBN 978-963-990-551-1 (mobi)

Hálás köszönetem mindenkinek, aki felderítette a napomat a Twitteren, társaságot nyújtott írás közben, együtt tévézett velem, könyveket és linkeket ajánlott, megnevettetett vagy megríkatott, esetleg segített utánajárni egy-két dolognak. Bármit kérdeztem is, csiribí-csiribá, nyomban válasz érkezett a kérdésemre, akár a legképtelenebbre is. Hát nem szuper? Olyan lelkesek voltatok, olyan segítőkészek, olyan nagylelkűen megosztottátok a tudásotokat és az időtöket! Mindenkinek köszönöm. Veletek együtt sokkal szórakoztatóbb volt megírni ezt a könyvet.

Az aranyos Elsewine-nak

Első fejezet

– Oké, itt jó lesz.

Lara Carson kihúzódott az út szélére, letekerte az ablakot, és a völgyre mutatott.

– Látod azt az L alakú házat a fehér kapuval és a zöld kocsival a kert előtt? Ez az!

Otthon, édes otthon! Vagy mégsem? Tizennyolc év telt el, mióta utoljára átlépte a küszöböt. Ki tudja, mit találna odabent?

Gigi áthajolt fölötte az anyósülésről, és lepillantott az épületre. Mentolos rágójának illata megcsapta anyja orrát.

– Hát nem fura, hogy újra látjuk? – kérdezte Lara.

– Nem – válaszolta Gigi, de ez nem volt igaz. – Jó, egy kicsit.

Lara megszorította a lánya kezét.

– Csak nem fogod elbőgni magad?

– Mi vagyok én, kis pisis? Eszem ágában sincs sírni.

Csöndben ültek néhány pillanatig. Nézték a gondozott kert mellett álló, repkénnyel befuttatott, kék ablakos régi házat.

– Rendben, menjünk – mondta végül Gigi. – Csak nem akarsz elkésni az apád temetéséről? Mindjárt kezdődik.

Lara az utolsók között érkezett a templomba. Olyan érzés volt, mintha egy film szereplője lenne. Magas sarkú cipője hangosan kopogott a szürke járólapokon. Fejek fordultak felé, kíváncsian, ki csap ekkora lármát. A hetven-nyolcvan gyászoló zömében idegen volt, nem ismerték fel, aminek külön örült. Néhányan azonban, akik pontosan tudták, ki ő, rosszallóan felvonták a szemöldöküket, és oldalba bökdösték egymást. Lara keményen viszonozta a pillantásukat, aztán elkapta a tekintetét, és becsusszant egy üres hátsó padba.

Kínos helyzet. Mostanra már mindenki róla sugdosott. A zúgó moraj, akár egy stadionban a szurkolókon, végighullámzott az egybegyűlteken, végül elérte Janice-t a legelső sorban. A nővérei között ült, fején fekete tollas kalap díszelgett. Ahogy elért hozzájuk a hír Lara érkezéséről, kihúzták magukat a padban, hátranéztek, és fagyos tekintettel mérték végig. Janice egy tollát borzoló, nekivadult varjúra emlékeztetett.

Gonoszság rosszat gondolni egy gyászoló özvegyről a férje temetésén? Nyilván, de ami Janice-t illeti, nehéz lett volna bármi jót feltételezni vele kapcsolatban.

Rázendített az orgona. Mindenki felállt, behozták a koporsót.

Lara nézte, amint elviszik a padja mellett. Fura érzése még tovább erősödött: a koporsóban Charles Carson, az apja feküdt.

Ő pedig az égadta világon semmit sem érzett.

Evie a templom mellett, az autóban ülve várta, hogy véget érjen az istentisztelet. Beletelt egy kis időbe, de nem volt más választása. Amint felfedezte a helyi lapban Charles Carson gyászjelentését, elkéredzkedett a munkahelyéről. Csekély volt ugyan a valószínűsége, hogy Lara is elmegy a temetésre, de nem lehetett kizárni. És ha igen, nekik kettőjüknek muszáj volt találkozniuk.

Volt idő, amikor barátnők voltak. Oly sok kérdés várt tisztázásra, és talán éppen ma jött el ennek az ideje. Nem hagyhatta ki ezt az alkalmat.

A gyászmise véget ért. Evie hallotta, amint a távolban újra megszólal az orgona. Meleg volt kint a tűző napon, Evie kinyitotta a kocsi ajtaját, hadd jöjjön be a levegő. Oldalt fordult az ülésen, kilógatta a lábát, aztán ide-oda billegtette a bal kezét, hogy megcsodálja a napfényben sziporkázó smaragdokat és gyémántokat a gyűrűjén. Vajon Lara is a templomban van? Újra láthatja tizennyolc év után?

Hamarosan kiderül.

A gyászszertartás végén a nyájas lelkész bejelentette, hogy Charles és Janice otthonában szeretettel várják az egybegyűlteket egy pohár frissítőre. Lara úgy tippelt, hogy rá nem vonatkozik a meghívás.

Esze ágában sem volt elmenni.

A leghátsó sorból nézte végig, amint a gyászolók Janice-szel és a nővéreivel az élen távoznak. Ahogy melléértek a padsorok közötti folyosón, pillantásuk igazolta gyanúját. A fekete tollak megbotránkozva reszkettek, és fekete sminkceruzával kihúzott három vizenyős szempár szegeződött rá. Mivel az idő felettébb alkalmatlan volt a nyílt összetűzésre, Lara félrenézett, és megvárta, amint a rosszindulatú trió elhalad mellette.

A templom kiürült. Lara ülve maradt még néhány percig, várva, hogy az emberek szétszéledjenek. Rövidesen felberregtek az autók, és a gyászolók sorra távoztak. Mikor minden ismét elcsöndesedett, Lara felkelt, és elindult kifelé, a csodás nyári verőfénybe.

Mindenki elment már, egyvalakit kivéve. A kocsifelhajtó előtt a falon, a nyitott templomkapunál, kobaltkék ingben és fehér szoknyában egy vörös hajú nő ült.

Lara hiába meresztgette a szemét, nem látott el odáig.

Hanem volt valami ismerős ennek a nőnek a tartásában, amitől libabőrös lett a háta. Ez nem lehet igaz, vagy mégis…?

Meggyorsította a lépteit, és egyre közelebb ért hozzá. A vörös hajú nő lecsusszant a terméskő falról, és ő is elindult Lara felé. Pillanatokkal később mindketten széttárták a karjukat, és futni kezdtek egymás felé – mintha egy romantikus hollywoodi filmben szerepelnének, lassított felvételen. Csak ott többnyire egy férfi és egy nő szaladt így egymás felé.

– Hát mégis te vagy az! – kiáltotta Lara.

– Bizony – mosolygott rá Evie.

Olyan szorosan ölelték meg egymást, hogy a végén mindketten levegő után kapkodtak.

– Édes istenem, nem hiszem el, hogy tényleg itt vagy! – Evie elhúzódott, hogy jobban megnézze magának Larát. – A papád… részvétem… nagyon megviselt a halála?

– Nem, nem – rázta meg a fejét hevesen Lara. – Ne félj, nem kell velem udvariaskodnod. Csak az ügyvéd miatt jöttem. Felhívott, és kért, hogy keressem fel. De most ne beszéljünk erről! – Annyira megörült Evie-nek, hogy dőlt belőle a szó. – Hogy vagy? Fantasztikusan nézel ki! Jaj, mennyire hiányoztál! Mondj el mindent magadról!

Meg kell hagyni, legrégibb barátnője elmondhatatlanul hiányzott neki az évek alatt. De akkor, tizennyolc esztendeje nem volt más választása. És most tessék, itt áll előtte Evie. Szemlátomást nem múlt el fölötte nyomtalanul az idő. Viccelődve oldalt fordította, hogy megdorgálja a fehér szoknyája miatt. Harmincnégy éves, és még mindig nem tanulta meg, hogyan vigyázzon a ruhájára!

– Piszkos lett a szoknyád!

– Tényleg? Jaj, nem! Hogy történhetett?

Evie őszintén meglepettnek látszott, mint ahogy régen. Néhány másodpercig ügyetlenül paskolta kerek fenekét, aztán feladta.

– Sebaj, bánja a fene! A fő, hogy te itt vagy. Ez oltári! Már épp feladtam, hogy viszontlátlak, de aztán meghallottam, hogy valaki a templomból kifelé jövet azt mondja: „Ez ő lett volna? A lánya, aki megszökött?” Innen tudtam, hogy itt vagy. Mindenki bement a házba egy italra. Te is oda tartasz?

– Huh, még csak az kéne!

Lara ránézett az órájára. Két órára járt az idő.

– Fél négykor találkozom az ügyvéddel az irodájában, de addig szabad vagyok. Menned kell valahová, vagy meghívhatlak ebédelni?

Negyedórával később az apátság előtti kávézó teraszán ültek, proseccót ittak, és az életükről meséltek. Miután Lara észrevette a smaragddal kirakott gyűrűt, mindent megtudott Joelről és a küszöbönálló esküvőről. Alig hat hét, és Evie-ből Mrs. Barber lesz. Egész életében Joelre várt, és soha nem volt még ilyen boldog.

Előbb tehát Evie beszélt.

– Most halljam, veled mi történt! – mondta Evie, mire Lara jócskán belekortyolt a gyöngyöző, jéghideg italba.

– Azt mondtad, azok ott a templomban úgy emlegettek, hogy én vagyok az, aki megszökött. Mindenki ezt gondolja rólam? – Vigyázva az asztal közepére állította a poharát. – Pedig nem szöktem meg, kidobtak otthonról.

– Emlékszem, becsöngettem hozzátok, mert nem tudtam, mi lett veled – mesélte Evie. – A papád nyitott ajtót. Mindössze annyit mondott, hogy elmentél, és nem jössz vissza. Aztán Janice jelent meg mellette a küszöbön. Látnod kellett volna, milyen elégedett képet vágott! Mint aki végre megkapta, amit akart. Ami, gondolom, igaz is volt. A hideg is kirázott attól a tekintettől. Nagyon féltettelek… elvégre meg is ölhettek volna!

– Nem értem haza időben – mondta Lara. – Tizenegyig engedtek el, de lekéstem a buszt. Ez aztán végleg betett nekik. – Nem ment bele a részletekbe; sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas erre. – Borzasztóan összevesztünk, Janice mindennek elmondott, apu meg azt kiabálta, bárcsak meg se születtem volna. Azzal jött, hogy tönkreteszem őt, elege van, és többé nem tűr meg a háznál. Egy órát adott, hogy összepakoljam a holmimat. Aztán közölte velem, hogy kívül tágasabb.

– Hogy tehetett ilyet? – szörnyülködött Evie. – Hiszen csak tizenhat éves voltál!

– Őt ez nem érdekelte – vont vállat Lara. – Nem gondolta meg magát. Visszatekintve örülök, hogy így történt. Akkor azonban, gondolhatod, nem volt túl kellemes. Életemben nem voltam még ennyire beijedve.

– Hozzánk is jöhettél volna!

– Ugyan! Hajnali három óra volt. Alig vártam, hogy minél messzebb legyek innen. A pályaudvaron virrasztottam át az éjszakát, aztán az első vonattal elhúztam Bathból.

– És hová mentél?

– Felhívtam Nettie nénit, és megkérdeztem, nála maradhatnék-e néhány napra. – Lara elmosolyodott erre az emlékre. – Nagyjából ennyi történt. Megjelentem nála Keswickben, és gyakorlatilag azóta is ott élek.

– Keswickben? Fenn északon, Cumbriában? Nem is sejtettük, hogy ott vagy – jegyezte meg Evie. – Egyikünk sem. Egyre vártam, hogy felhívsz vagy írsz…

– Tudom, és igazán nagyon sajnálom, hogy nem jelentkeztem. – Éveken át mardosta a bűntudat, de a történet folytatását most sem volt képes elmondani Evie-nek. – Akkor mindössze annyit tudtam, hogy amíg az apám él, nem jövök vissza Bathba. Könnyebb volt minden szálat véglegesen elvágni.

Megérkezett az étel. Tovább beszélgettek. Végül Larának indulnia kellett az ügyvédhez, aki a közelben, a Harrington Place-en várta.

– Nekem pedig vissza kell mennem dolgozni.

Mielőtt elváltak, Evie elővette a noteszát:

– Hanem többé ne veszítsük egymást szem elől! Add meg a címedet, az e-mailedet, a telefonszámodat, mindent. Én pedig megadom az enyémet.

Miután ez is megvolt, Lara visszakísérte Evie-t a kocsijához. Ismét hevesen megölelték egymást.

– Gyere el az esküvőnkre! Okvetlenül el kell jönnöd! – kérlelte Evie. – Fantasztikus lesz! Eljössz, ugye? Augusztus 20-ra tűztük ki. Kérlek, gyere el! – szorongatta meg Lara kezét.

Második fejezet

Az ügyvédi iroda pontosan olyan volt, mint bármelyik másik a világon: papír és por szagát árasztotta. Mivel Lara a megbeszélt időpont előtt érkezett, leültették a váróban. Csak olyan magazinokat talált, amelyek kizárólag egy ügyvédet érdekelhetnek. De úgysem tudott volna az újságokra figyelni, a gondolatai még a templomnál jártak. Újra felkavarta, hogy viszontlátta Evie-t, és elmesélte neki a történetét.

Mármint a sztori felét. Behunyta a szemét. Elszorult a torka, ahogy elárasztották a régi emlékek. A végzetes éjszakáig, ha nem is volt tökéletes az élete, de azért kibírhatónak érezte. Persze borzasztó volt, hogy édesanyját három évvel korábban elvitte a rák, és ő egyedül maradt az édesapjával, aki soha nem viselkedett apaként a szó hagyományos értelmében. A férfi alig fél évvel a temetés után találkozott Janice-szel. Legalábbis ezt állította, ám Lara gyanította, hogy az ismeretség régebbi lehet. Mindegy. Janice elég hamar beköltözött hozzájuk, és a házat hamarosan átjárta parfümje fojtogató illata, a szobák pedig megteltek tömérdek porcelánmütyürjével. És ahhoz sem kellett sok idő, hogy Lara kellemetlen, nemkívánatos személy legyen az apja házában. Nem lepődött meg, amikor véletlenül meghallotta, hogy Janice valakinek telefonon arra panaszkodik, hogy ő, Lara mindenütt az útjában van, és szeretné, ha eltűnne a házból. Nem mintha Janice kétszínű lett volna; soha meg sem kísérelt kedves lenni hozzá.

Otthon tehát meglehetősen zűrös volt a helyzet, de ez nem számított, mert ott volt Flynn. És ha az ember tizenhat éves, ráadásul a világ legklasszabb srácával jár… nos, az sok mindenért kárpótolja. Flynn jelenléte a szörnyűségeket is elviselhetővé tette. Egy pár voltak, és együtt erősebbek az egész világnál.

Egészen addig, míg össze nem vesztek.

Lara kristálytisztán emlékezett annak a napnak minden egyes másodpercére: attól fogva, amikor rémülten döbbent rá, hogy késik a menzesze, egészen a rá következő reggelig, mikor végre kimerülten álomba zuhant a vonaton.

Péntek délután volt, ő pedig a dupla matekórán ült, és javában birkózott a trigonometriával, amikor rátört a pánik. Máskor óraműpontossággal érkezett a menstruációja, most pedig már öt napja késett. Istenem, csak ezt ne! – fohászkodott. Hiszen annyira vigyáztak!

Iskola után a félelemtől dermedten állt egy drogériában, és a terhességi teszteket tanulmányozta. Rájött, hogy nincs elég pénze, hogy vegyen egyet.

Aztán amikor Flynn-nel találkozott, nehezebbnek tűnt, mint hitte, hogy hangosan megfogalmazza az aggodalmait. A szavak gombóccá gyűltek a torkában. Attól félt, Flynn teljesen ledöbbenne; elvégre tizenhét éves, és nem szerepel a tervei között egy gyerek.

Este tízre járt az idő, és Lara még mindig nem szedte össze a bátorságát, hogy szóba hozza, mi aggasztja. Talán holnap reggel arra ébred, hogy minden magától megoldódik. Semmiképpen nem árthat, ha ad magának huszonnégy óra haladékot.

Ekkor megcsörrent a telefon. Flynnt keresték: Ausztriába hívták egy pár napos síbajnokságra. Lara ebben a pillanatban jött rá, hogy magára maradt. Flynnt annyira felvillanyozta a versenyfelkérés, hogy azonnal igent mondott. Őt meg sem kérdezte, mit gondol a dologról.

Alig tette le a fiú a kagylót, máris kitört a veszekedés. Flynn először azt hitte, Lara csak viccel. Azt gondolta, az irigység beszél belőle, mert amíg az ő apja megengedhette, hogy állja a fia repülőútját Ausztriába, Laráé soha nem lett volna ilyen nagylelkű. A szóváltásnak csak nem akart vége szakadni, sőt egyre inkább elmérgesedett. Lara addigra megértette, minden hiába, hasztalan beszél a fiúnak. Elvégre is Flynn Erskine volt a lányok kedvence, ünnepelt sportbajnok, igazi őstehetség, aki máris ismertté vált a műlesiklás világában.

Önzőnek nevezte, a fiú viszont őt hisztérikának. Lara azt üvöltötte, hogy Flynn kizárólag magára gondol. A srác úgy nézett rá, mint egy vadidegenre:

– Jesszusom, hogy mondhatsz ilyet?!

Lara azt kiabálta, nem hiszi el, hogy nyolc hónapot fecsérelt az idejéből egy ilyen tökfejre, a fiú erre azzal vágott vissza, hogy ha tudta volna, miféle idegbeteg válik Larából, soha nem kezd vele. A veszekedés azzal ért véget, hogy a lány kijelentette, többé nem akarja látni, és kiviharzott Flynnék házából. Mivel a perpatvar közben eszébe sem jutott, hány óra lehet, lekéste az utolsó buszt. A kései hazajárás hónapok óta állandó vitatéma volt otthon. Az apja tombolt haragjában.

– Amennyiben képtelen vagy betartani a házirendet, fel is út, le is út! – vágta a fejéhez, már nem először.

Larának azonban eszébe se jutott, hogy az apja egyszer valóra is váltja a fenyegetését, de mint kiderült, alábecsülte a haragját. Mikor negyven perc késéssel belopódzott a szülői házba, Janice és az apja már várta. Elég idejük volt, hogy ütőképes tervvel álljanak elő.

Még a bőröndöket is lehozták a padlásról.

Lara szinte felszökkent ijedtében: a megszólaló mobiltelefon csilingelése visszarántotta a jelenbe.

– Szia, én vagyok. Hogy haladsz?

– Minden rendben – hallotta megnyugodva Gigi hangját. – Az ügyvéd várójában ülök. Vettél valami szépet?

– Egy vámpíros kendőt a New Lookban és egy leopárdmintás melltartót a La Senzában!

– Tökéletes szerelés bármilyen állásinterjúhoz.

Alighogy ezt kimondta, nyílt az ügyvéd ajtaja, és egy idősebb úr közeledett felé.

– Úgy tűnik, én következem. – Felvette a táskáját, és felállt. – Jól van, édesem, nem tart soká. Amint végeztem, felhívlak.

Hogyan érezhette magát a nagynénje, a negyvenhét éves vénlány, aki egész életét az állatainak szentelte, amikor Lara becsengetett hozzá két jókora, kopott bőrönddel meg egy magzattal a hasában?

A megdöbbenéstől bizonyára földbe gyökerezett a lába, egész pontosan az otromba kutyasétáltató bakancsa.

– Igazán nagyon sajnálom, Nettie néni, de nem tudtam, hová máshová mehetnék. De ne aggódj, majdcsak kitalálok valamit.

A nagynénje döbbenten állt. Kézzel kötött, vastag, szúrós lila szvettert viselt – az öltözködés ebben a házban nagyjából annyira volt fontos, mint a legjobb szempillafesték vagy egy forradalmian új ránctalanító szer: semennyire. A pulóvernek szappan- és kutyaszaga volt. Nettie sárga kordbársony nadrágját vélhetőleg egy öreg gazda ajándékozta a helyi jótékonysági üzletnek. Képtelenségnek tűnt, hogy a néni Lara mamájának a nővére, Barbara ugyanis olyan elegáns volt, mint Audrey Hepburn – kecses agár egy bumfordi pásztorkutyával szemben.

Nettie azonban jó lélek volt, és a rideg külső arany szívet takart. Átölelte Larát, és nyersen kibökte:

– Jól tetted, hogy idejöttél, kedvesem! És velem is maradsz!

Rendben, ki vele, essünk túl rajta – biztatta magát Lara.

– És azt hiszem, gyerekem lesz – szakadt ki belőle.

Nettie elhúzódott, kartávolságnyira, és megszemlélte a hasát.

– Mikor? Most, ebben a percben?

Lara hallotta magát, amint furcsa hangot ad ki; félig nevetés volt, félig sírás.

– Nem, úgy nyolc hónap múlva.

– Á, értem. Hát akkor bőven lesz időnk, hogy hozzászokjunk a gondolathoz. Van hozzá udvarlód is?

Larának megsajdult a szíve.

– Már nincs.

– Na sebaj.

Nettie józan, gyakorlatias hozzáállása ragályos volt. Napokon keresztül másról sem beszéltek, és mindent alaposan meghánytak-vetettek kutyasétáltatás közben. A nagynénje vett Larának egy terhességi tesztet a helyi patikában.

– Hahaha, lesz miről pletykálnia a szomszédságnak! – nevetett.

A teszt pozitívnak bizonyult. Megállapodtak abban, hogy Lara természetesen még túl fiatal az anyasághoz, de együttes erővel ezt is megoldják. Az lenne józan döntés, ha elvetetné a gyereket, ez azonban szóba sem jöhet. Egyikük lelkiismerete sem engedné meg.

Ennyi volt az egész. Innentől kezdve nem volt visszaút. Lara úgy vetette le egykori életét, ahogyan a kígyó vedli le régi bőrét. Két nappal azután, hogy elhagyta Batht, az apja telefonált. Nettie vette fel a kagylót.

– Charles vagyok. – Kurtán, pattogón beszélt. Nettie és ő soha nem kedvelték egymást. – Nem hallottál véletlenül Laráról?

– De igen. – A nagynéni hideg nyugalommal válaszolt. – Itt van nálam, és itt is marad! Mostantól ez az otthona.

– Felőlem! – Az apa hallhatóan megkönnyebbült. – Mindamellett jól tennéd, ha közölnéd a rendőrséggel, hogy életben van. A fiúja azzal fenyegetőzik, hogy jelenti az eltűnését.

– Lara róla sem szeretne többé hallani – jelentette ki Nettie. – Úgyhogy nehogy megmondd neki, hol találja!

– Miért tenném? – zárta le a beszélgetést Charles.

Nettie lerakta a telefont.

– Ez is megvolt. Tudod, három évvel ezelőtt kellett volna ezt tennünk. Éppenséggel gondoltam is rá, de nem akartalak elszakítani a családodtól és a barátaidtól.

Lara körbenézett a rendetlen, rendhagyóan berendezett konyhában. A falnál a kutyák etetőtálai sorakoztak, és a legutóbb született kölykök összekucorodva aludtak kosarukban a tűzhely előtt. A lány túlélő üzemmódra kapcsolt. Nem engedte meg magának, hogy Evie-re vagy a többi barátjára gondoljon. Flynnre meg pláne nem.

Hangosan csak annyit mondott elcsukló hangon:

– Bárcsak megtetted volna!