Dragomán

György

A pusztítás

könyve

regény

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

© Dragomán György, 2002, 2015

Felelős szerkesztő Király Levente

A borítót Pintér József készítette

ISBN 978-963-14-3260-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apámnak

Fábián hirtelen ébredt fel, a vonat éppen egy hídon robogott át, a kerekek zaja visszaverődött a korlátról, a vonat lüktető dübörgése felerősödött, a zajtól mintha a fülke sötétje is feketébbé sűrűsödött volna. Fábián horkanva szívta be az állott, műbőrszagú levegőt, felült, az ablak felé fordította a fejét, a mellkasában érezte a kerekek fenyegetően gyors dobogását, próbált mélyeket lélegezni, a levegő érdesen a nyelvébe és a szájpadlásába karcolt. Az üvegen át egy villanásnyira látni vélte a híd korlátjának ferdén egymáshoz rögzített gerendáit, a korláton túl a folyó csillogó vizét, lassan ide-oda ingatta a fejét, nem tudta eldönteni, hogy nem csak saját borostás tükörképét látja-e. Egyik tenyerével a hideg üvegnek támaszkodott, előrehajolt, úgy próbált kinézni, de csak sebesen mozgó, sötét árnyékokat látott, aztán a vonat már le is ért a hídról, Fábián elengedte az ablakot, hátradőlt, nekinyomta a gerincét az ülésnek.

Ásított egyet, lassú mozdulatokkal masszírozni kezdte elgémberedett vállát és nyakát, az ízületei megroppantak, érezte, hogy a merev izmokat lassan elkezdi átjárni a meleg. A zubbonya bal felső zsebében megzörrent a boríték, odanyúlt, megtapogatta, gyorsan megtalálta a kerek viaszpecsétet, a zubbony anyagán keresztül is érezni lehetett a pecsét kerületén körbefutó felirat betűinek kitüremkedését, a korong közepén lévő címer domborulását. A bordó színű viaszra gondolt, a boríték papírjának rétegeire, az összehajtott, szellősen teleírt vagy sűrűn telegépelt levélpapírra, az ismeretlen, kitalálhatatlan üzenetre, a dátumra, az aláírásra, a bélyegzőre, sóhajtott egyet, a pecsétre szorította a tenyerét, maga elé nézett, a sötétségbe, próbált inkább nem gondolni semmire.

Az egyik lába még mindig zsibbadt volt az alvástól, megmozdította a combját, a borzongató, fájdalmas bizsergés szinte jólesett, lassan megfeszítette a bokáját, kört írt a sötétbe a lábfejével, amikor letette a lábát, csizmájának vasalt sarka nagyot koppant a fülke padlóján.

Kint világosodni kezdett, korán volt, még nem kelt fel a nap, de a hajnal derengő szürkesége már beszűrődött a fülke ablakán. Esni kezdett az eső, vízcseppek csapódtak az ablak külső oldalának, kiteltek, egy helyben maradva meghasasodtak, azután beléjük kapott a menetszél, gyöngyözve megiramodtak, lejtős, áttetsző nyálkacsíkokat hagytak maguk után.

Fábián a zsákja után nyúlt, kicsatolta, hosszan kotorászott benne, az almák valahogy a zsák aljára kerültek, a váltóruhája és az alsóneműi alá, végre talált egyet, körbetapogatta, másikat keresett.

A bicska hangos csattanással nyílt ki, beletörölte a pengét a zubbonya ujjába, az almába vágott, hámozni kezdte. A gyümölcs héja először önmagába kunkorodott, aztán a padló felé nyúlt, rugózva lengett, felerősítette a vonat döccenéseit. Ásított, kést tartó keze mozdulatlannak látszott, az alma mintha magától fordult volna a penge alá. Mélyen beszívta az alma húsának savanykás illatát, a bicskát nézte, a penge egészen nedves volt már, az alma leve apró cseppekben borította a fém felületét.

Végzett a hámozással, a héjszalag egy darabban maradva a padlót borító linóleumra esett. Körbeforgatta az almát, zúzódásokat, kivágni való hibákat keresett, az alma húsa sárgásan, szemcsésen csillogott, csak a szár körül maradt még rajta egy körömnyi héj. Levágott egy szeletet, a pengén egyensúlyozva a szájához emelte, érezte, hogy végigfolyik az ujjain a leve, szinte alig rágta meg, máris lenyelte, az alma húsa kásás volt, nagyon édes és mégis ízetlen.

Evés közben a kés pengéje időnként hidegen az ajkához ért, tudta, ha a vonat hirtelen zökkenne vagy lassítana, akkor könnyen megvághatná magát, próbált a vére ízére gondolni, tudta, sós lenne, fémes, de az alma kásás édessége túl erős volt, nem hagyott teret sem a képzeletnek, sem az emlékezetnek.

Az ablakot nézte, a cseppek szétváltak, egymás mellett szaladtak, azután megint összeolvadtak.

A fülke tolóajtaja csikordulva nyílt ki, a kalauz arca grimaszba rándult a hangtól, a bőre megfeszült, látszott, az arcának bal oldalán, a halántékától az álla hegyéig egy keskeny, fehér forradás húzódik. A sapkájáról hiányzott a vasutas jelvény, a kétszárnyú kerék, a helyén fekete és kék cérnaszálak meredeztek, kék posztó egyenruhája a sok hordástól kifényesedett.

– Látom, almát eszik – mondta, belépett a fülkébe.

Fábián bólintott, újabb szeletet vett a szájába, megrágta, lenyelte, csak aztán szólalt meg: – Maga sosem alszik? – kérdezte.

A kalauz vállat vont: – Majd a sírban alszom eleget – mondta, kinyúlt, a tolóajtó keretén lévő kapcsolóval felkapcsolta a villanyt. A fülke plafonján a fénycső nem gyúlt ki, csak hangosan zúgni kezdett, a kalauz felnézett, elmosolyodott, Fábián zsákja felé bökött: – Cigarettája nincs?

Fábián nemet intett, levágta a csutkáról az utolsó szeletet, aztán a kalauz felé nyújtotta a kést, a hegyén az almacsutkával: – Almát nem kér? – kérdezte teli szájjal.

A kalauz megrázta a fejét: – Inkább nem.

– Maga tudja – Fábián lenyelte a falatot, lefele fordította a bicskát, a csutka lecsúszott a pengéről, a padlóra esett, a héjszalag mellé.

A kalauz a földre nézett, aztán újra Fábiánra: – Jól van – mondta, elfordult, fél lábbal kilépett a fülkéből. – Pihenjen csak.

Fábián bólintott a nadrágjába törölte a kés pengéjét. – Mikor érünk oda? – kérdezte.

A kalauz visszafordult, fél kézzel a tolóajtó fekete műanyag fogantyúját simogatta: – Még másfél óra – mondta. – De lehet, hogy kevesebb.

A fénycső pendült egyet, aztán kigyúlt, remegő, fehér fénnyel világított. Fábián az órájára nézett, ahogy elfordította a kezét, a bicska pengéje a kalauz szemébe villantotta a neonfényt. – Az semmi – mondta.

A kalauz bólintott, közelebb lépett, előrehajolt, mintha ő is csak a pontos időre lenne kíváncsi, aztán egy fürge mozdulattal kinyúlt, fél kézzel megfogta Fábián csuklóját. – Adja el nekem az óráját – kérte, máris a szíj csatját bontogatta.

Fábián nem válaszolt, csak az ujjai mozdultak, megfordult a kezében a kés, a penge foka a kalauz alkarjához ért, Fábián érezte, hogy a kalauz mozdulatlanná merevedik, a hasát nézte, az egyenruha gombjait, a bőrtáskát, a táska oldalán szíjtokban függő, mattra koptatott, fémnyelű lyukasztót. – Nem eladó – mondta halkan, a kalauz csuklójának nyomta a pengét.

A kalauz hangja elvékonyodott: – Na! – mondta, továbbra sem engedte el Fábián kezét: – Magának már úgyse kell!

Fábián fordított egyet a késen, a penge most már az élével nyomódott a kalauz bőrének: – Nem eladó – mondta megint. – Engedje el a kezem.

A kalauz sóhajtott, aztán elengedte Fábián csuklóját, hátralépett, elfordította a kezét, a kés hegye apró sebet ejtett a bőrén, megjelent rajta egy pici cseppnyi vér. A kalauz a szájához kapta a kezét, megnyalta a sebet. – Jól van – mondta, végignézett Fábiánon, a zubbonyán, a nadrágján, a csizmáján, hallatszott, hogy nyel egyet, kinyílt a szája, mintha mondani akart volna még valamit, közben kilépett a fülkéből. – Amilyen hülye vagyok, még sajnáltam magát – mondta végül, közben a sebhez nyúlt, megnyomta, megrándultak a ráncok a homlokán –, hogy oda küldik. De most már tudom, hogy milyen ember – bólintott –, ez még túl jó is lesz magának! Rosszabbat érdemelne!

Fábián elmosolyodott: – Persze – mondta halkan. – Sokkal rosszabbat. – Felnézett, de a kalauz már behúzta maga mögött a tolóajtót, Fábián már csak a kezét látta, ahogy elengedi a fogantyút. Felnyúlt, éppen elérte a kapcsolót, leoltotta a villanyt, a fénycső azonnal kialudt. Újra megnézte az óráját, aztán ismét a nadrágjába törölte a kést, becsattantotta, zsebre tette, hátradőlt. – Magának úgyse kell – mondta elvékonyított hangon, elfintorodott, aztán előrehajolt, ültében kinyújtózott, hogy beleroppantak a csigolyái, megborzongott, hátradőlt megint. Közben a lába is megmozdult, alig észrevehetően felemelkedett, az almacsutkára lépett, összeroppantotta, s ahogy kényelmet keresve kinyújtotta a térdét, a csizmája sarka nedves sávot hagyott a linóleumon.

Kint lassan elállt az eső, a vízcseppek eltűntek az ablak üvegéről. A vonat egy réten vágott át, a megsárgult, hosszú fű szinte hullámzani látszott, egy fácántyúk rebbent fel hirtelen, a vonat zakatolása elnyomta a szárnycsattogást.

A folyosóablak egészen homályos volt a portól, ott ahol az üveglap a fémkerethez illeszkedett körös-körül vastag rétegben ragacsosnak látszó, fekete kosz tapadt rá gittszerűen. Fábián megnyomta a kilincset, hiába, az ablak nem mozdult, két kézzel próbálkozott, a tenyere alsó, párnásabb részét nyomta neki, a zár végül csattant egyet, az ablak hirtelen kinyílt.

A hideg arcul csapta, megtöltötte az orrát és a tüdejét. Kidugta a karját az ablakon, a menetszélbe tartotta a kezét, ökölbe szorította, újra kinyitotta. A szél a tenyerének és az ujjainak feszült, sima volt, kerek, nagyon hideg. Fellépett a peremre, vállig kihajolt, lassan elfordította a fejét. A szél áthatolt sűrű, rövidre vágott haján, a fejbőrén is érezte már a hideget. A pálya enyhén kanyarodott, Fábián látta az elülső kocsikat és a mozdonyt. Visszahúzta a fejét, becsukta az ablakot, a fülke üvegfalának dőlt, a szeme ide-oda járt, ahogy követni próbálta a tovasuhanó, feketére kátrányozott villanypóznákat.

Egy felszántott mező közepén magányos fa állt, a dombok mögül felbukó nap fényében hosszan elnyúló, szerteágazó árnyékot vetett a barázdákra, Fábián látta, hogy a felső ágakon varjak ülnek, arra számított, hogy a vonat zajától majd szárnyra kapnak, összetartó rajban repülni kezdenek a vonattal párhuzamosan, de a madarak nem mozdultak, ott maradtak az ágak hegyén, csak megnövekedett, fekete árnyékuk moccanásán látszott, hogy a fa ágait borzolgatja a szél.

A mozdony fütyölt egyet, Fábián távoli csaholást hallott átszűrődni az üvegen, a vonat éppen egy beomlott tetejű ház mellett robogott el, a tetőszerkezet elszenesedett gerendái hegyesen álltak ki a megrepedt, elfeketedett cserepek közül. Egy futballpálya következett, az egyik kapu még állt, a másik törötten, felborítva feküdt a sárban.

A vonat lassított, elhaladtak néhány nagyobb téglaépület mellett, aztán egy gyár következett, rozsdás csövek tekeregtek minden látható rendszer nélkül néhány bonyolult, nagy gép körül, középen egy magas kémény állt, de nem szállt belőle füst, a kémény oldalán felfele futó vaslétra fokai közül sok hiányzott, a felső fokok egyikére egy hosszú, piros vászoncsíkot kötött valaki.

Fábián belépett a fülkébe, a vállára vette a zsákját, aztán elindult végig a folyosón a kocsi ajtaja felé. A vonat már egészen lelassított, végül egy kaviccsal felszórt téren állt meg, állomásépület nem volt, a meszelt betonkerítés mögött néhány fa koronája látszott.

Egyedül csak Fábián szállt le a vonatról. A tér közepén egy bőrsapkás, gumicsizmás ember rugdosta a kavicsokat, amikor meglátta Fábiánt, intett, és azonnal megindult felé.

– Jó reggelt – mondta –, Az én nevem Ghiárfás – kezet nyújtott, mosolygott. – Már attól féltem, hogy senki sem lesz a vonaton.

Fábián megszorította a kezét. – Megnyugodhat – mondta –, itt vagyok.

Ghiárfás bólintott, a zsebébe nyúlt, egy cédulát vett elő, megnézte, aztán megint Fábiánra nézett: – A neve Fábián? – kérdezte.

Fábián biccentett: – Az.

– Akkor jó – Ghiárfás galacsinná gyűrte és a kövek közé pöckölte a cédulát. – Gondoltam, megkérdezem, mert sose lehet tudni – mondta, aztán a zsákra mutatott: – Ez minden holmija?

– Épp elég ez is.

Ghiárfás vállat vont: – Ki hogy szereti – mondta. – Várjon egy kicsit, mindjárt jövök, de úgy tudom valami ládákat is küldtek magával, megyek, megnézem, hogy mi a helyzet – elfordult, elindult a vonat felé.

Fábián bólintott, lassan körbefordult, megcsikordultak a csizmája alatt a kavicsok, látszott, hogy a kerítésen valami feliratot takart el a friss meszelés, csak egy-két nagyobb betű sötétlett át a mészen, a felirat nem volt olvasható, Fábián még azt sem tudta eldönteni, hogy kék, fekete, vagy vörös festékkel írták-e.

Ghiárfás közben végzett, becsapta maga mögött a vasúti kocsi ajtaját, aztán leugrott a lépcsőről. – Vagy hat láda is jött – mondta, ahogy odaért Fábiánhoz. – Majd elküldök értük egy pár önkéntest. Na menjünk, megmutatom magának a várost.

Fábián begombolta a zubbonya legfelső gombját is, a vállára vette a zsákot, ment Ghiárfás nyomában.