Rajzok: Ella Okstad

First published 2012 by Macmillan Children’s Books a division of Macmillan Publishers Limited

Text copyright © Gwyneth Rees 2012

Illustrations copyright © Ella Okstad 2012

A mű eredeti címe: My Supersister

Magyar fordítás © Csapody Kinga, 2014

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5385-57-5

Elizának és Lottie-nak

Első fejezet

Emma vagyok, a tökéletesen átlagos anyukámmal, Klárával, a tökéletesen átlagos apukámmal, Lacival, és a hatéves húgommal, Szofival élek.

Szofival mindketten eléggé átlagosnak nézünk ki – bár ha találkoznánk, szerintem eszedbe sem jutna, hogy tesók vagyunk. Nekem hosszú, egyenes, sötétbarna hajam és barna szemem van, Szofié azonban extra göndör, ráadásul vörösesszőke, és még a szeme is kék. Koromhoz képest én kimondottan magas vagyok, Szofi kifejezetten alacsony. Én elég félénk vagyok azokkal, akiket még nem ismerek túlságosan, Szofi persze képes bárkivel elcsevegni. Azért, ezektől eltekintve, egy nagyon fontos dolog mégiscsak közös bennünk… Ahogy nemsokára meglátod, mindkettőnknek ugyanaz a szuperképessége!

Szó sincs olyasmikről, hogy repülni tudnánk, vagy láthatatlanná válni, esetleg olvasni mások gondolataiban, de még csak hihetetlenül hajlékonnyá sem tudunk változni. Amit mi tudunk, az nem más, mint az, hogy képesek vagyunk élettelen dolgokat életre kelteni – anyu ezt csak animációnak hívja. Ez a különös tehetség anyai ágon öröklődik, de mindig ugrik egy generációt, így történhetett, hogy anyát kihagyva a nagyiról egyből ránk szállt.

Most biztos azt gondolod, hogy WOW! Meg, hogy szuperképességeket örökölni nagyon menő! Hát, bizonyos tekintetben az is… mármint Szofi és én egy csomó olyan különleges dolgot tudunk csinálni, amit a barátaink nem. Például Szofi tényleg tudja beszéltetni a babáit, és nem csak úgy tenni, mintha beszélnének. Én meg például át szoktam táncoltatni a ceruzáimat az íróasztalomon, amikor unatkozom leckeírás közben. Ja, és mindketten rengeteg mókás dolgot tudunk művelni nagyi kerti törpéivel!

De azért nem minden csak móka és játék! Apu mindig teljesen kiakad a mi „természetellenes képességeinktől”, és azért az nagyon zavaró, hogy láthatóan nem bír hozzászokni ennek még a gondolatához sem.

Vegyük például azt, hogy minden egyes alkalommal ijedtében majd kiugrik a bőréből, amikor valamelyik cipője szép illedelmesen köszön neki, miközben próbálja felhúzni őket. Aztán ott van anyu, akiről azt gondolnánk, hogy büszke erre az egészre, nem? Annál is inkább, mert ő egy olyan házban nőtt fel, ahol a porszívó egyedül takarított, a kimosott ruha kiteregette magát a szárítóra, és a fogkefe utánairamodott és megkereste, ha netalán elfelejtett fogat mosni. De a mi anyukánk azt mondja, hogy nagyon utált azok közt az őrült tárgyak közt élni, amiket nagyi életre keltett. Annál is inkább, mert ő egyáltalán nem tudta azokat irányítani.

Összegezve: anya legalább annyira stresszel a szupererőnk miatt, mint apa, és nem csak azért, mert nem akar lépten-nyomon táncoló seprűkbe és fékezhetetlen evőeszközökbe botlani a házban. Attól is retteg, hogy ha valaki megsejti a képességeinket, akkor majd el akarnak vinni minket, hogy mindenféle tudományos tesztet csináltassanak velünk.

Nagyi mindig azt mondja anyának, hogy ne aggódjon már annyit:

– Eddig még senki sem rángatta el őket a helyi kutatólaboratóriumba, nem igaz? Pedig szó sincs arról, hogy a szomszédaitoknak eddig ne tűnt volna fel pár fura dolog…

Anyának be kellett ismernie, hogy nagyinak igaza van.

Mert, hát, az a helyzet, hogy bár Szofinak és nekem nem lenne szabad használnunk a szupererőnket a házon kívül, de azért előfordul, hogy ez néha valahogy mégis csak úgy megtörténik – főleg, ha Szofi szomorú.

Most azonban valami megváltozott. Annyira, hogy még nagyi is egyetértett abban, ez az a pont, amikor tényleg el kéne kezdenünk aggódni…

*

Szombat volt, a nyári szünet első napja, amikor az új szomszédaink beköltöztek a mellettünk lévő házba. Azon a délutánon anya leültetett minket Szofival, és nagyon komolyan beszélt hozzánk:

– Mindkettőtöktől elvárom, hogy különösen óvatosak legyetek az új szomszédokkal! Nem tudhatjuk, hogy milyenek, és ne felejtsétek: ha a különleges képességeitekről van szó, senkiben sem bízhatunk!

– Igen, anya… tudjuk, anya… – mondtam két ásítás között, mert mint már meséltem, anya folyamatosan azon aggódott, hogy az emberek mindent megtudnak rólunk.

A húgom láthatóan még csak nem is figyelt. A legjobb barátja, Virág lakott eddig mellettünk, és Szofi most egyszerre érezte magát szomorúnak és dühösnek amiatt, hogy elköltöznek, ezért még csak rendesen elköszönni sem volt hajlandó tőlük. Kihagyta azt is, hogy anyával és velem az ajtóban álljon és kedvesen integessen nekik, amikor elhajtanak.

Amint anya befejezte a mondandóját, a húgom bugyuta babahangon ezt motyogta:

– Ne törődj az új szomszédokkal! – Majd felpattant, feltrappolt az emeletre, magára csapta a szobája ajtaját, és meglehetősen dühös játékba kezdett a babáival. Úgy hallatszott, mintha egymás neveit kiabálnák, és közben különböző dolgokat vágnának egymáshoz. Hátborzongató, de tényleg úgy tűnik, hogy amikor Szofinak rossz kedve van, mindennek, amit életre kelt, ugyanolyan rossz kedve lesz.

– Jaj, nekem! Azt hiszem, jobb lenne ellenőrizni, hogy senki és semmi sem sérül meg odafent! – sóhajtotta anya. Tudtam, mi következik, még mielőtt kinyitotta volna a száját: – Menj te, Emma! Te mindig olyan jól szót értesz a babákkal. Ha én megyek fel, elvesztem a türelmemet, és csak rosszabb lesz.

Én is sóhajtottam egy nagyot, és a legmorcosabb arckifejezésemet is előszedtem:

– Ne már, anyu! Tényleg nekem kell?

Erre anya bekeményített, amit mi sem jelzett jobban, mint hogy a teljes nevemen szólított, amit én nagyon utálok:

– Igen, Emanuéla, neked. Mint ahogy már ezerszer mondtam, te tudod a legjobban leszerelni a testvéredet, amikor ilyen.

Azt kívántam, bárcsak ne ez lenne a helyzet, de igaza volt.

– Szóval, kérlek, menj fel az emeletre, és nézd meg, mit lehet tenni! És ne engedd, hogy a vöröshajú baba kihízelegje magát nálad! Mindig ő a legnagyobb bajkeverő!

Bosszúsan felvánszorogtam a lépcsőn.

– Szofrónia! Mit csinálsz? – kérdeztem mérgesen, ahogy kitártam a szobája ajtaját. Ha már anya engem a teljes nevemen szólított, úgy gondoltam, én is ezt teszem: a hivatalos nevén hívom őt. (Túl későn jutott eszembe, hogy az utóbbi időben Szofi kimondottan imádta a keresztnevét, mert azt gondolta, úgy hangzik, mint egy egzotikus hercegnőé.)

A húgom nem válaszolt. A szobájában két kedvenc babája, Doroti és Eliza civakodott egymással.

Doroti egy huncutnak látszó rongybaba volt, hosszú vörös, gyapjúfonalból készült hajjal, és barna szeplőkkel, Eliza pedig nagyon kopott volt már, ami nem is csoda, hiszen anyukánk első babája volt.

Eliza teste puha volt (már csomókban összeállt a tömőanyag benne), a feje pedig törékeny porcelánból készült, talán ezért is óvta anya mindig annyira. Ha engem kérdeztek, anyukánk ezért is kezelte olyan rosszul a Szofi babái közti harcokat:  bármi is történt, mindig Eliza pártját fogta.

Egyszer, amikor a nagyinál voltunk, megtaláltunk egy doboznyit anya régi játékai közül a padláson, és ez a baba volt az első, akit Szofi életre keltett. Anyu konkrétan elsírta magát, amikor Eliza talpra állt és rámosolygott – részben, mert Szofi ekkor használta először a tehetségét, másrészről pedig azért, mert ez hirtelen felidézte benne azt, hogy már gyerekként is mennyire szerette, amikor nagyi életre keltette a kedvenc játékát. (Ekkor mesélte el azt is, hogy már majdnem teljesen elfelejtette: néha valami jó is van abban, ha az ember anyukájának ilyen szuperereje van.)

Szofi szobájának padlóját beterítették a kisebb játékok, amiket a két játék baba lövedékként használt. Egy teljes játék teáskészlet volt szanaszét hajigálva, és mindenütt könyvek hevertek.

– Azt sem bánom, ha soha többé nem látlak, Szalmaagy Kisasszony! – sziszegte Eliza gorombán.

– Az én agyam a legjobb minőségű töltőanyagból készült, ha tudni akarod! – védekezett Doroti. – És az enyém legalább nem kong, mint a tiéd! Ha egyszer betörik a fejed, majd látjuk is, hogy nincs ott semmiféle agy!

– Eliza! Doroti! – szóltam rájuk szigorúan, de nem foglalkoztak velem.

Szofi az ágyában feküdt, az arca pedig olyan volt, mint az épp kitörni készülő vihar.

– Menj innen! – morogta felém anélkül, hogy levette volna tekintetét a babákról. Úgy döntöttem, inkább másféleképpen próbálkozom.

Kiválasztottam a játék mackót, aki Szofi ablakpárkányán ült. Ő egy nagyon okos barna medve volt, akit Hubának hívnak. Piros kantáros nadrágot és egy kicsi csokornyakkendőt viselt.

A játékoknak megvan a saját személyiségük (bár a viselkedésüket az is befolyásolja, hogy ki keltette őket életre), és minél többször animálják őket, annál erősebb egyéniségek lesznek. Huba az enyém volt, anyu szerint ezért annyira higgadt. Ő mindig nyugodt, még akkor is, amikor a húgom megfenyegeti, hogy visszaváltoztatja játékká. Egyszer például Szofi adott neki egy marék rizst, hogy dobálja meg vele aput (aki épp füvet nyírt), de Huba egyértelműen visszautasította, sőt azt is mondta neki, hogy nagyon buta.

Szóval tudtam, hogy a medve a tökéletes választás ahhoz, amit a fejemben forgattam.

Amúgy, azt az érzést, amikor valamit életre hívsz, nagyon nehéz körülírni. Nem fáj, nem érzel semmi természetellenest, annyira nem, hogy amikor kicsi voltam, nem is értettem, hogy miért nem tudja ezt mindenki.

Ez tényleg csak annyi, hogy ránézel egy tárgyra, majd fejben életre robbantod. Na, ez a robbantás az, amit nehéz megfogalmazni. Nagyi azt mondja, hogy ilyenkor az agyunk egy olyan speciális részét használjuk, amely az átlagos embereknél másképp működik. (Apa ezt a buggyant résznek hívja. Persze, nem a nagyi előtt.)

Amint keményen Szofi mackójára fókuszáltam, éreztem egy kis vicces „ping”-et a fejemben (mintha egy húrt pendítenénk meg), majd a következő pillanatban ott állt Huba, összefont karral, szigorúan méregetve mindkét babát.

– Hagyjátok abba, mindketten! – morogta olyan hangon, hogy azok egyből felugrottak. Ott maradt az ablakpárkányon, de a következő mondandóját már Szofinak címezte:

– És most figyelj rám, ifjú hölgy! Mindannyian tudjuk, hogy milyen szomorú vagy Virágék költözése miatt. De nem állt meg a világ, csak a város másik részébe mentek! Ezentúl is tudtok találkozni!

Szofi inkább rám nézett, mint a medvére.

– De ezentúl nem találkozhatunk felnőttek nélkül, és soha többé nem játszhatunk a mi speckó bunginkban.

A húgom és Virág átalakították a régi fészert Virágék kertjében, és órákon át képesek voltak ott játszani. Teljesen megsajnáltam, mert tudtam, hogy mennyire szereti azt a kuckót.

– Talán az új tulajdonosoknak is lesz gyereke! – próbáltam felvidítani.

Virág anyukája nem tudta megmondani, hogy van-e a családban gyerek, vagy nincs. Valójában semmit sem tudott azokról az emberekről, akik megvették a házukat. Apa szerint ez meglehetősen furcsa. (Apu ingatlanügynök, és kicsit duzzogott, hogy nem őt kérték meg, hogy adja el a házat. Ráadásul akkor személyesen utánanézhetett volna az új szomszédoknak.)

– Nem érdekel, hogy van-e gyerekük – válaszolta durcásan a húgom.

– Nos, pedig jobb lenne, ha érdekelne. Talán megengednék, hogy játssz velük a kulipintyóban, ha szépen kéred őket.

– Ez nem róluk szól! – mondta a tesóm most már mérgesen. – Az a kisház Virágé és az enyém. Az a mi titkos bungink, ahova senki sem léphet be, hacsak mi meg nem engedjük!

– Ne légy ostoba! – kezdtem elveszíteni a türelmemet. – Figyelj rám! Az új emberek ma délután beköltöznek. Később átugrunk hozzájuk anyával, hogy üdvözöljük őket. Miért nem jössz te is velünk?

De az én kicsi húgom összeszűkült szemmel, makacsul rázta a fejét. Nagyon, nagyon, nagyon makacs bírt lenni, ha akart.

– Megmondtam Virágnak, nem akarom, hogy elköltözzenek – válaszolta.

Ekkor Eliza rátámadt Dorotira, és jól megcibálta a haját.

Doroti feljajdult, majd azért elég gyorsan felocsúdott ahhoz, hogy megragadjon egy teáscsészét és Elizához vágja, aki közben felmászott Szofi babzsák foteljére, onnan tovább az ablakpárkányra, és elbújt Huba háta mögé.

Amikor Doroti eldobta a csészét, a medve lehúzta a nyakát, így az Eliza arcában landolt. Eliza elkezdett sírni és jajveszékelni, én pedig odarohantam a párkányhoz, hogy felkapjam, mielőtt anya meghallja.

Ekkor néztem ki az ablakon, és egy velem egyidős fiút pillantottam meg a szomszéd kertben. Minket bámult.

Az arcára kiülő döbbenetből ítélve biztos voltam abban, hogy mindent látott.