Tom Szaky

HULLADÉK

TUDATOSAN

EGY KORSZAKALKOTÓ ÖTLET,

AVAGY

HOGYAN GONDOLKODJUNK

MÁSKÉPP

A SZEMÉTRŐL?

2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Outsmart Waste  - The Modern Idea of Garbage and How to Think Our Way Out of It

Írta: Tom Szaky

Copyright © 2014 Tom Szaky

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Fordította: Hargittai Krisztina

Szerkesztette: Komor Kata

Borító: M.80 / Wes Youssi

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

www.uniomystica.hu

Unio Mystica Kiadó, 2014

ISBN 978-615-80019-4-6

Edith és Martin Steinnek

ELŐSZÓ

A szemét minden élő rendszer természetes velejárója. Mindannyian vásárolunk és dobunk ki dolgokat. Végül minden és mindenki élete véget ér.

Nézhetünk rosszallóan arra, aki szemetel vagy eldob egy csikket az utcán, de vajon ha beletesszük a cukorkás zacskót a szemetesbe – csak hogy onnan elszállítsák a szemétlerakóba –, biztosak lehetünk benne, hogy sokkal jobbat tettünk a bolygóval? Egy átlagos amerikai naponta majdnem 2 kilogramm szemetet termel. Nem könnyű elfogadni, hogy mindannyian ilyen mértékben járulunk hozzá ehhez a közös, gazdátlan szeméthalomhoz – és a legtöbb esetben nem is nézünk szembe ezzel a ténnyel.

Általánosságban azt mondhatjuk, hogy az emberiség az „egyszer használatos tárgyak” modern társadalmává nőtte ki magát. Szívesen vásároljuk meg, majd dobjuk ki azokat a nem újrahasznosítható termékeket és csomagolóanyagokat, amelyeket azért fejlesztettek ki, hogy növeljék a vásárlói kényelmet, és elősegítsék a folyamatos, márkahű vásárlásokat. Legtöbb esetben a fogyasztók – akiknek csoportjához sajnos én is gyakran tartozom – eldobható termékeket vásárolnak, és túlnyomó részük cseppnyi figyelmet sem fordít arra, hogy hova kerülnek ezek, amikor kihajítják őket. Mindannyian a megszokott nyugalommal (és legfőképp gondolkodás nélkül) járulunk hozzá a szemét olyan fokú felhalmozódásához, amit a természet már nem képes elnyelni, és ami mérgező anyagokat juttat a légkörbe. Vakságunk arra, hogy mennyi szemetet termelünk, spirituális probléma is. Az, hogy mindent szeméttel árasztunk el, az árnyékunk egyik aspektusa, és az otthonunk, a bolygó iránti tisztelet kollektív hiányát mutatja.

 Tom Szakyt a szemét úttörőjének és ökokapitalistának nevezhetnénk. 31 évesen egy olyan vállalatot vezet, amely 24 országban van jelen. A cég az amúgy szeméttelepre vagy -égetőkbe szánt hulladékot gyűjti össze és hasznosítja újra. E könyvében Tom rávilágít arra, hogyan lehet „aranyra lelni a szeméthalomban”, sőt azt is elmagyarázza, hogyan lehet az ember által termelt hulladékot újrafelhasználni, újrahasznosítani, és ismét visszajuttatni a kereskedelem rendszerébe. Vállalatán, a TerraCycle-on, és ezen a könyvön keresztül Tom azt a látszólag megoldhatatlan globális problémát veszi górcső alá, amelynek létéhez mindenki többé-kevésbé hozzájárul. E könyvnek hála, én többé nem tudok gondolkodás nélkül vásárolni és szemetelni – ahogy régóta mondom, a változás mindig a tudatossággal kezdődik.

Tom receptje nem az önmegtartóztatás, hiszen ő is szeret vásárolni, szeret tárgyakat birtokolni, és tisztában van azzal, hogy a legtöbb termék rövid életű. Inkább azt javasolja, hogy vásároljuk ki magunkat a problémából – vagyis tulajdonképpen hangoljuk össze azokat a gazdasági erőket, amelyek a fogyasztást pozitív szerephez juttatják a megoldásban. Tom új megvilágításba helyezi az egész átfogó szemét-kérdést, és ezzel segíthet megoldani azokat az egyéni és társadalmi kérdéseket, amelyek felmerülnek – amikor is vakon és látszólag elkerülhetetlen módon szemetelünk, szennyezzük a bolygónkat, az otthonunkat és a fizikai testünket.

Deepak Chopra

Bevezetés

A SZEMÉT EGYEDI TERMÉSZETE

A „szemét” egy teljesen egyedülálló, csak az emberre jellemző jelenség, amely nem létezik a természetben. A természetben az egyik élő szervezet által kibocsátott végterméket (nevezzük szemétnek) egy másik élő szervezet hasznosítja. A róka ürüléke tápanyag a borókabokor számára, amelynek bogyói később egy madarat lakathatnak jól, aki végül annak a rókának a vacsorája lehet, akinek elpottyantott ürüléke elindította a kört. Ez a természetes harmónia abban az elvben gyökeredzik, hogy az élő szervezetek végtermékei jelentős, ha nem alapvető fontossággal bírnak más élő szervezetek számára.

A szintetikus anyagok megteremtésével az emberek megtörték ezt a harmóniát. Bár a műanyagok és egyéb ember alkotta anyagok lehetővé tették, hogy olcsó termékeket fejlesszünk ki és hozzunk létre, ezek azonban a hasznos élettartamuk végére érve hasznosíthatatlan végtermékekké válnak, amellyel a természet nem tud mit kezdeni. Ezeknek az áruknak a nagy részét nemcsak, hogy olcsó megvenni, de sokunknak nem is kell rendelkeznie a megvásárlásukhoz szükséges erőforrásokkal: hitelre vásárolni (hitelkártyán vagy más kölcsönfelvételi lehetőségen keresztül) még soha nem volt ilyen egyszerű.

Természetesen vannak módszerek arra, hogy jobban összehangolódjunk a természet harmóniájával. Ha máshogy vásároljuk meg a termékeket – ha tudatosan vásárolunk, tartós árucikkeket és használt árukat veszünk, vagy akár nem is vásárolunk –, az tökéletes módja a környezet számára kisebb terhet jelentő egyéni fogyasztásnak.

Ám elég nehéz olyan életet élni, amelyben semmit nem veszünk, vagy csakis a legszükségesebbeket (élelmiszert és néhány ruhadarabot, amellyel a testünket elfedjük). Elkezdtem át- és újragondolni, hogy mit is veszek, és rájöttem, hogy ez egy elég kilátástalan küzdelem. A legtöbb emberhez hasonlóan én is szeretek tárgyakra szert tenni. Amikor kinyitok egy dobozt, amiben valami új, most vásárolt dolog van, az mindig izgalommal tölt el – és a féktelen fogyasztási láz globális kultúrája is erre az illékony izgalomérzetre buzdít. Gondoljunk csak arra, hogy hány kirakat és reklámplakát mellett megyünk el naponta, amelyek újabb és újabb vásárlásra ösztökélnek! Minden azt kiáltja felénk: „Boldog leszel, ha megveszel!”

Látunk műanyagtól felfúvódott hasú halakat; madarakat, amelyek cigarettacsikkből készítenek fészket – és a problémát csak még tovább súlyosbítja a túlfogyasztásra való hajlamunk. A javakhoz való olcsó és könnyű hozzáférés, a világ lakosságának drámai növekedése, és az eldobható termékek fogyasztói kultúrája globális szemét-krízissé nőtte ki magát.

Mi történik jelenleg a szemetünkkel?

A hulladék hatalmas probléma. Az elmúlt 100 évben az emberiség által termelt hulladék mennyisége majdnem 10 000 %-kal nőtt. A fejlett országokban naponta majdnem 2 kilogramm szemetet termel egy ember.{1} A becslések szerint ennek a megdöbbentő mennyiségnek 25 %-a az óceánokban végzi, öt hatalmas, Texas-méretű hulladékszigetet formálva.{2} A hulladéknak – összetett mivolta miatt – csupán egy kis százaléka kerül újrahasznosításra. A szemét nagy részét (amelyet nem hasznosítanak újra, és ami nem kerül az óceánba) összepréselik, és a szeméttelepekre szállítják, ahol az idő múlásával metán és más mérgező anyagok mosódnak ki belőle a talajba. Ha pedig nem elássák, akkor elégetik a szemétégetőkben. És bár a szemétégetők egy kis hányada termel ez által némi energiát, a folyamat során az anyagokban rejlő összes lehetséges értéket elpusztítják, a hő- (vagy energia-) értékét kivéve. Hiszen mindent csak egyszer lehet elégetni.

Bár a globális szemét-krízis évről évre növekvő tendenciát mutat, és a világon mindenkit érint, mégis van ok az optimizmusra. A szemét egy olyan környezeti probléma ritka jó példája, amelyet mi, egyének, személyes szinten rendezhetünk. A kulcskérdés az, hogy vajon miért is fordítunk hihetetlen mennyiségű erőforrást (energiát, időt és pénzt) arra, hogy kibányásszuk az olajat a földből, majd jó minőségű műanyaggá finomítsuk csak azért, hogy rövid használat után elégessük vagy eltemessük?

Sajnos, a természettel ellentétben, mi gyakran értéktelennek tekintjük a szemetünket. Ám a jó hír az, hogy ennek nem kell így lennie!

Ciklikus megoldás

Ahhoz, hogy megfelelően kezeljük a hulladékot, el kell kezdenünk értékként tekinteni rá, ahogy azt a természet is teszi. Ahelyett, hogy a szemetet teljes mértékben negatív jelenségként szemlélnénk – haszontalan melléktermékként, amelynek az elégetésére vagy eltemetésére pénzt kell költenünk –, esetleg elkezdhetnénk pozitív megvilágításban látni: önmagában értékes anyagok kombinációjaként, amelyet feldolgozhatunk, és speciális célokat szolgáló tárgyakká alakíthatunk. A megoldás az, hogy a végtermékünket ne problémának lássuk, hanem tőkének: a „szemetet” ne egy lineáris folyamat végének, hanem egy körkörös életciklus egyik állomásának tekintsük.

Az újrafelhasználás – a használt termék vásárlásának szinonimája – talán az a megoldás, amely a legtisztábban látja a szemetünkben rejlő értéket. Ez a módszer a gyakorlatban mutatja meg, hogy a kidobásra ítélt dolog csupán az eredeti tulajdonos számára jelentett szemetet, a tárgy maga a következő tulajdonos szemében megtartja eredeti hasznosságát, és ebből a nézőpontból nem ténylegesen „hulladék”. Ha már unom a farmernadrágomat, és leadom a helyi használtruha-kereskedőnél, majd valaki pár hónap múlva megveszi, akkor az a nadrág soha nem volt szemétnek tekinthető: nem került a szeméttelepre, ráadásul nem kellett a második használó igényeinek kielégítésére egy új farmert gyártani.

Nem minden ennyire egyszerű, mint egy farmernadrág újrafelhasználása, főleg, mert a legtöbb emberi hulladék nem újrafelhasználható. Legyen szó akár egy kiürült chipseszacskóról vagy egy használt fogkeféről, számos dolog csak egyetlenegyszer szolgálja létezése célját.

Az úgynevezett továbbhasznosítás (angol nevén: upcycling) egy mostanában teret hódító trend, amelyben a tárgynak mind az anyaga, mind a formája értéket képvisel, ám az eredeti funkciója nem játszik fontos szerepet. A gyűrött zacskót, amely valamikor egy maroknyi chipset tartalmazott, karkötővé vagy pénztárcává hajtogatják. A használt fogkeféből toll, lábtörlő, vagy bármilyen hasznos eszköz készülhet. Bár több energiát igényel egy tárgy továbbhasznosítása, mint az egyszerű újrafelhasználása, mégis csak egy viszonylag kis energiamennyiségre van szükség ehhez is.

Ha egy bizonyos hulladék továbbhasznosítása nem lehetséges – ahogy például ez a helyzet a használt pelenkákkal és a cigarettacsikkekkel –, akkor azt részekre, alkotóelemekre bontják, és úgy használják fel ismét. Egy használt pelenkát vagy egy kupac cigarettacsikket fel lehet aprítani, és szétszedni az őket alkotó nyersanyagaikra. Az így kapott anyagok, a műanyagoktól az organikusig, ismét felhasználhatók különféle célokra. És bár a tárgyak eredeti alakja és funkciója megsemmisül, nincs szükség új nyersanyagok kibányászására, és nem növelik újabb műanyag tárgyak sem a szeméttelepek halmait, sem az óceánokban úszó műanyagszigeteket.

Minden a gazdaságról szól

Végső soron minden hulladékot lehet újrahasznosítani, továbbhasznosítani vagy újrafelhasználni, így szükségtelen a bolygónkat tovább terhelni a nyersanyagok folyamatos kibányászásával, és elkerülhetjük, hogy szintetikus termékekkel árasszuk el a Földet.

A problémában rejlő kihívás – hogy megpróbáljuk-e csökkenteni a fogyasztásunkat, vagy a ciklikus megoldáson keresztül hasznosítani a hulladékot – közgazdasági jellegű.

Ha a hulladéktermelés csökkentése érdekében komolyan szeretnénk korlátozni a vásárlásainkat, vagy kifejezetten hosszú élettartamú termékeket vásárolni, akkor valószínűleg negatív hatást gyakorlunk a gazdaságra, és megnehezítjük a növekvő lakosság jövedelmező foglalkoztatását. A ciklikus hulladékkezelési megoldások a hulladék szétválogatásán alapulnak, ami többnyire sokkal drágább, mint egyszerűen elégetni vagy eltemetni a szemetet.

A kérdés, amivel viaskodunk, a következő: készek vagyunk-e együtt élni a szerényebb gazdasági növekedéssel egy egészségesebb bolygóért cserébe? Rövid távon képesek vagyunk környezetünket pozitívan érintő változtatásokat eszközölni anélkül, hogy feláldoznánk az óriási mértékű gazdasági növekedésünket, ám hosszú távon a fenntartható megoldás alapvető módosításokat kíván a kultúránk, gazdaságunk és egyéni kilátásaink tekintetében. Vajon olyan világban akarunk élni, amelyben cselekvőleg pusztítjuk a bolygónkat azért, hogy egyre több fizikai tárgyat szerezhessünk meg? Vagy inkább átgondolnánk, hogyan hozzuk létre és kezeljük a hulladékot, és ezzel lehetővé tennénk egy kiegyensúlyozottabb – és talán boldogabb – életet?

A szemét problémájának kezelésében az a legjobb, hogy azonnal meg tudjuk tenni egyéni szinten. Hiszen végső soron mi magunk vagyunk a szemét keletkezésének oka.

Ahhoz, hogy kiutat találjunk a szemét kérdéséből, meg kell értenünk, mi is a hulladék és honnan ered, így aztán átgondolhatjuk a szemét keletkezésének módjait, és azt, hogy mit is tehetünk vele.

Első fejezet

HONNAN ERED A HULLADÉK MODERN KORI FOGALMA?

Az emberi hulladék – „szemét” – modern kori fogalom, amelynek megszületése ahhoz a vágyunkhoz kapcsolódik, hogy összetettebb, ember alkotta anyagokból készülő dolgokat vásároljunk.

fogyasztás + komplex anyagok = szemét

Ahhoz, hogy tudatosan tudjuk kezelni a hulladékot, magától a hulladék fogalmától kell megszabadulnunk. Ehhez pedig meg kell értenünk, hogy honnan ered ez a fogalom, és milyen tényezők járulnak hozzá a meglétéhez.

Hasznos és „haszontalan” végtermékek

Miért lehetséges, hogy a szemét létezik az emberi rendszerekben, ám a természetben nem fellelhető? A természet számos különböző szisztéma csodálatos harmóniája, amelyben minden rendszer kibocsátott végterméke hasznos alapanyag egy másik rendszer számára. A fáról lehulló makk nélkülözhetetlen tápláléka a mókusnak. Az ízletes eledel mellékterméke – a mókus ürüléke – fontos tápanyag a mikrobák számára. A mikrobák termelte termékeny humusz és a talaj pedig pontosan az, amire a tölgyfának szüksége van a növekedéshez. Még az is előfordulhat, hogy a fa éppen azt a szén-dioxidot használja fel, amit a mókus kilélegez.

Ez a körforgás teszi lehetővé, hogy az élet évmilliók óta virágozzon a bolygón. Olyan, mint az Ouroboros – az ősi szimbólum, amely a saját farkába harapó kígyót ábrázolja; bizonyos szempontból a természet állandó körforgásban önmagát falja fel.

Körülbelül száz évvel ezelőttig mi, emberek is ennek a körforgásnak a részeként éltük az életünket: a kilélegzett szén-dioxidtól kezdve az ürülékünkig és a hulladékunkig minden végtermékünket feldolgozta a természet valami hasznosítható alapanyaggá.

Manapság viszont a szemetünk nagy része megszakítja ezt az ősidők óta fennálló körforgást, mivel nem hasznosítható egyetlen élő organizmus számára sem. A múlt század során megváltoztak azok a nyersanyagok, amelyekből a termékeink készülnek: az addigi könnyen lebomló állati, növényi és más természetes anyagokat felváltották a feldolgozott, jellemzően nem megújuló erőforrások (elsősorban az olaj). Manapság, még ha megújuló energiaforrásokat használunk is (például fát) egy árucikk elkészítéséhez, általában végül azok is hasznavehetetlen végtermékké alakulnak (mint például az eldobható kávéspohár), amelyeket nehéz újrahasznosítani (a belső részét fedő vékony műanyag borítás miatt).

Ez az elmozdulás azt jelenti, hogy a történelem során először egy faj kilépett a körkörös táplálékláncból – ahol minden természeti végterméket újrahasznosít egy sor másik szervezet alapanyag formájában – az egyenes vonalú felé.

alapanyag – Annak a dolognak az elnevezése, mely táplálék vagy tápanyag egy másik élő szervezet számára. Például a makk a mókus számára.

végtermék – Egy élő szervezet által kibocsátott anyag, amely számára már nem hasznosítható. Például az ürülék.

Vegyük például a műanyag zacskót, amit lehet, hogy e könyv megvásárlásakor is kaptak. A műanyag zacskó hasznos élettartama talán egy-két óra – vagyis az az időszak, amíg a bolttól hazáig eljutnak vele. Azután a legtöbb esetben a zacskó a szemetesben végzi, ahonnan a szeméttelepre kerül. És ha egyszer a szeméttelepre jutott, akkor valamilyen formában gyakorlatilag örökre ott is marad.

A műanyag molekuláris stabilitásának köszönhetően nehezen bomlik le a természet számára hasznos alkotórészekre. Némely becslések szerint egy műanyag zacskónak 500-1000 évre van szüksége a lebomláshoz.{3} Azért mondjuk, hogy „becslés”, mert a műanyag előállításának ötlete 1856-ban formálódott meg Alexander Parker elméjében, és azóta még nem telt el elég idő, hogy bármely műanyag teljesen lebomoljon.{4}

Ráadásul a műanyag zacskó nem egyszerűen lebomlik, ahogy egy banánhéj teszi, amit számtalan éhes mikroba megrohan. A műanyag zacskó fotodegradál (fotokémiailag bomlik le) – ez egy olyan folyamat, amelynek során a zacskó egyre kisebb darabjaira esik szét. Az így létrejövő darabkák halálosak az azokat elfogyasztó élőlények számára, mindemellett poliklórozott bifenileket (PCB) és az endokrinrendszert megzavaró (rákkeltő) anyagokat tartalmaznak. Ráadásul ezek a részek gyakran tápláléknak, például planktonnak néznek ki, és az állatok, például a medúzák gyanútlanul elfogyasztják őket, összetévesztve a káros anyagot az ebédjükkel.

hulladéktermék – Az a tárgy, amely önmagában szemétté válik, s nem csak a csomagolása az. Például: kiszáradt toll, használt fogkefe.

És a szemét útja nem ér véget néhány halott medúzával. Az Egyesült Nemzetek Környezetvédelmi Programjának becslése szerint az óceánok vízfelületének minden 1,6 négyzetkilométerén körülbelül 46 000 műanyagdarab úszik{5}, amely miután tönkretette a vizeink ökoszisztémáját, némiképp ironikus módon a sushi vagy sült hal rendelésekor a mi asztalunkon végzi, és egyre fiatalabb kori rákos megbetegedéseket válthat ki. És ez csak egyetlen példája a hulladéktermékek kidobásának számtalan lehetséges következménye közül. Egy nemrégiben az UNEP-pel és a WHO-val együttműködő szervezet által készített riport rámutatott, hogy több mint 800 ember alkotta kémiai anyag, többek közt biszfenol-A (BPA) található a nap mint nap használt termékeinkben.{6}

A világméretű krónikus fogyasztási láz kialakulása

Ma a krónikus fogyasztási láz világát éljük, amelyben többet vásárolunk, mint amire szükségünk van – és ez tovább súlyosbítja a létrejövő végtermékek problematikáját. Ez a fura viselkedési tendencia a II. világháború után kezdődött. Az 1940-es évek vége felé az elődeink nemcsak a Nagy Gazdasági Világválságon voltak túl, hanem átélték a valaha látott legnagyobb háborút is.

Az emberiségnek hozzá kellett fognia az újjáépítéshez. Néhány ország azzal kezdte, hogy a hazatérő veteránokat munkába állította az addig háborús célokat szolgáló gyárakban, amelyeket civil fogyasztást kiszolgáló üzemekké alakítottak, majd később kibővítették a növekvő igények kielégítésére.

A műanyagok és más ember alkotta anyagok fejlődésének és kereskedelmi eladhatóságának hála, tökéletesek voltak a körülmények az olcsó, eldobható termékek térhódításához. Az ilyen típusú áruk megkönnyítették az átlagemberek számára, hogy az amúgy drága, vagy akár elérhetetlen fényűzési cikkekhez hozzájussanak – arról nem is szólva, hogy közben kivásárolhatták magukat az ételek kézzel készítésének nyűgéből, sőt tovább eltarthatták azokat. Képzeljük csak el a háziasszonyok örömét, amikor 1947-ben Earl Silas Tupper szabadalmaztatta a Tupperware-t, vagy amikor a DuPont tudósai feltalálták a nejlonharisnyát!{7}

És a módszer működött. A II. világháborút követő években a gazdaság gyorsabban fejlődött, mint azt bárki is elképzelhette volna, és azóta is folyamatosan növekszik a fogyasztási éhség. Ezzel párhuzamosan, és nem kevésbé a háború utáni globális fellendülésnek köszönhetően, az emberiség lélekszáma meghétszereződött – a XX. század elején még csupán 1 milliárdos népesség mára több mint 7 milliárdra duzzadt.

Ahogy az egy szintetikus termékek előállítására és fogyasztására épülő rendszerben elvárható, a gazdasági növekedést az ilyen termékekből létrejövő szemét problematikája követte. 1905-ben az árucikkekhez kapcsolódó hulladék mennyisége személyenként jóval az évi 4,5 kilogramm alatt maradt az USA-ban. Ráadásul az is javarészt hasznosítható végtermékeket tartalmazott, például fát, pamutot és más, a természetben alapanyagot jelentő dolgot. Azóta a hulladék-kibocsátás 1400 %-kal nőtt.{8} Sőt, most már több mint a 75 %-át olyan hasznosíthatatlan végtermékek teszik ki, mint a műanyag és más, ember által létrehozott anyagok, amelyeket a természet nem tud hasznosítani. Még borúsabb a kép, ha arra gondolunk, hogy a népesség folyamatos növekedésével arányosan ez a probléma is nő.

De miért is kellene változtatnunk? Az olcsó áruk előállítása és fogyasztása volt az az aranytojást tojó tyúk, amely kivezetett bennünket a nemzeti válságból és a globális háborúból az emberiség történelmének eddigi legnagyobb gazdasági növekedésébe. Talán inkább még nagyobb mértékű értékesítéssel és fogyasztással kellene ünnepelnünk ezt az eredményt!

És úgy tűnik, így is teszünk. Sokan a felhalmozott javak alapján értékelik az életüket. Nézzük csak meg, hogy a társadalmunk milyen csodálattal tekint azokra, akik drága kocsit vezetnek, hatalmas házban élnek, vagy olyan tv-show-kban parádéznak, mint például az MTV Gazdagok és híresek című műsora! Felhalmozott javaink határozzák meg a társadalmi rangunkat, ezekből adódik össze az a pontszám, amely kijelöli a „helyünket az eredménylistán”. Én személy szerint ugyanebben a fertőben élek: puccos sportkocsit vezetek, mostanság vettem egy nagyobb házat, és fontosnak tartom, hogy mennyivel növekszik a vállalkozásom éves bevétele. És miközben igyekszem változtatni ezen, pontosan tisztában vagyok vele, hogy ez egy kemény küzdelem.

A meghatározás szerint minden gazdasági és foglalkoztatási növekedés az emberek vásárlásaira alapoz – ez így van, és mindig is így volt. Az ökoszisztémánkra nézve hátrányos módon hat, hogy nincs a fogyasztási láz mérséklésére vagy a népességnövekedés csökkentésére irányuló közösségi politika vagy közkultúra. Mindkettő a jólét jelenlegi meghatározásának elsődleges formáló ereje – ez a meghatározás pedig a gazdasági növekedésben gyökerezik, és a bruttó nemzeti termék (GNP) és a bruttó hazai termék (GDP) alakulásának mérésére alapul.

Valójában úgy tűnik, ahelyett, hogy mérsékelni akarnánk a fogyasztást, inkább teljes mértékben a növelésére összpontosítunk.

Nem olyan régen beszélgettem az egyik legfőbb északi-amerikai hulladékkezelő társaság ügyvezető igazgatójával, aki elmondta, hogy a vállalatuk nagysága mindig egyenes arányban áll a gazdaság nagyságával (nagyjából egy év csúszással, mert körülbelül annyi idő szükséges ahhoz, hogy a javakból szemét legyen). A modern piacgazdaságban a vállalatok értékét nem egyszerűen az objektív méretük határozza meg, hanem a növekedésük és a növekedési potenciáljuk is. A növekedés a gazdagságunk csillapíthatatlan célja, és minél nagyobb a gazdaság, annál hatalmasabb a szemét problematikája.

A krónikus fogyasztás természetes szabályozói

Teljesen természetes, hogy jelenleg itt tartunk, sőt azt is mondhatjuk, hogy tulajdonképpen a DNS-ünkbe be van kódolva, mivel minden élő szervezet objektív célja a létezés és növekedés, mind egyéni szinten, mind fajként. Ezeknek az ösztönös vágyaknak a kielégítése érdekében – amelyek közül jó néhány az élet fennmaradásának sarokköve – szereznek élelmet, építenek lakhelyet és szaporodnak.

Voltak már valaha úgy, hogy egy hatalmas vacsora után jóllakva, még lenyomtak egy óriási szelet sajttortát, amely már önmagában is elegendő lett volna egy étkezés gyanánt? Minden élőlényben, köztük az emberben is, javarészt korlátlan fogyasztási vágy él. Ha egy egészséges egér elé minden nap leteszünk egy nagy kupac cukrot, mindig jóval többet fog enni belőle, mint ami a túléléséhez szükséges – végül elhízik, cukorbeteg lesz és meghal. A szerencsétlen egér egyszerűen képtelen megállni, hogy a könnyen elérhető élelmet ne zabálja fel.

A természet több millió éven át azért tudott egy relatív harmóniában fennmaradni, mert számos külső körülmény korlátozza ennek az egérnek a képességét (vagy képtelenségét) arra, hogy élelmet szerezzen, menedéket találjon és szaporodjon. Ahelyett, hogy az egér szabályozná a személyes fogyasztását, a fogyasztási képességét közvetett módon más organizmusok, illetve végső soron a természet maga korlátozza. Még ha az egér végtelen mennyiségű cukrot is szeretne, a természetben el kell kerülnie a ragadozókat, versenyeznie kell a táplálékért, és meg kell küzdenie a bőség általános hiányával.

Ragadozók: A természetben barátunknak, a szépreményű hízott egérnek egy seregnyi más állattól kell tartania, a bájos gyöngybagolytól a sunyi házi macskáig – olyan teremtményektől, akik szívesen vennék, ha ő lenne a vacsorájuk. Az emberek megoldották ezt a problémát azzal, hogy megfékezik, elkerülik vagy kipusztítják az összes természetes ellenségüket, valamint megelőzik és legyőzik a betegségeket (amelyek talán az utolsó igazi ellenségek számunkra). Manapság nem látunk farkasokat és medvéket bolyongani a falvak körül, mint régen, és ha megbetegszünk, jobb kezelési lehetőségek állnak a rendelkezésünkre, mint valaha.

Versengés a táplálékért: Ahányszor csak élelem jelenik meg a természetben, minden egyes hallótávolságban (vagy „szaglótávolságban”) lévő potenciális étkezővendég meghallja (vagy kiszagolja) a „vacsorára hívó gongot”. Így nehéz túlsúlyosra zabálni magát bármelyiküknek is. Ha egy marék diót vagy bogyót hagyunk az erdőben, pár percen belül egy egész sereg erdei állat érkezik a lakomára. A halomnak nyoma sem marad, mire a későn érkezők megjelennek.

Mivel eredményesen kapcsoljuk össze az árukínálatot (sőt gyakran a túlkínálatot) a kereslettel, az embereknek egyszerűen nem kell versenyezniük a táplálékért úgy, ahogy a természetben meg kell harcolni érte. Igaz ez minden termékre: ha tehát az új iPhone-ok elfogynak, egyszerűen gyártunk belőlük még (isten mentsen a kínálat korlátozásától!). Nem jó üzlet kifogyni az árukészletből.

A bőség hiánya: A természetben időbe és kemény munkába kerül élelmet találni. Képzeljék csak el, mennyi energiájukba kerülne táplálékhoz jutni, ha most, miközben olvassák ezt a könyvet, hirtelen a vadonban találnák magukat! (Ez esetben először is elnézést kellene kérnem a szöveg teleportálós hatása miatt.) Nagyon nehezen találnának élelmet, és lehet, hogy nem is élnék túl a kalandot (hacsak esetleg nincsenek erre kiképezve, vagy nem néztek elegendő túlélő show-t a tévében). Bárhogy is, a sikamlós lárvák és a fakéreg, amit végül el kellene fogyasztaniuk, távolról sem lenne ugyanolyan, mint a házhoz rendelt kínai étel, és sokkal nehezebb is lenne rájuk találni, mint a kiszállító fiúra a ház előtt parkoló Vespa robogóján.

Az emberi rendszerben, a tudomány hihetetlen fejlődésének is hála, több élelmet termelünk, mint amit el tudunk fogyasztani, és több árucikket állítunk elő, mint amit valaha is élvezni tudnánk. Egy nemrégiben készült tanulmány szerint a megtermelt élelem 30-50 %-a kerül kidobásra a kinézete vagy a kereslethiány miatt. Ez azt jelenti, hogy évi 1,2-2 milliárd tonna élelem megy veszendőbe!{9} És bár megdöbbentő lehet a tény, de gyakran dobunk ki tartós árucikkeket, például ruhákat még használat előtt, csak mert változott az ízlésünk, amióta megvettük azokat.

Az, hogy nincsenek ellenségeink, nem kell versengeni és határtalan a bőség, valóban egyedi helyzetet teremt számunkra. Kevés külső korlátozó tényező van jelen az életünkben, így mi magunk váltunk a mohó egérré, aki a legendás cukorhegyen lakmározik.

Ám ennek nem kell így lennie. Ha átgondoljuk, hogyan termelünk és fogyasztunk, akkor fenntartható életet élhetünk, és újra harmonikus kapcsolatba kerülhetünk a természettel. Egyéni életünkben mi magunk állíthatjuk fel azokat a korlátokat, amelyeket az állatvilágban élő földi lakótársaink számára a ragadozók, a versengés és a bőség hiánya jelent. A személyes fogyasztási szokásainkban bekövetkező átalakulás hatással lehet a barátainkra és a velünk kapcsolatban állókra, és rajtuk keresztül a társadalom szélesebb rétegeit is elérheti a kultúrán, sőt egy ponton talán majd a törvénykezésen keresztül.

Ami pedig azt a kérdést illeti, hogy hol is kell mindezt elkezdeni, a természetnek erre van néhány igen jó ötlete.

Utánozzuk bölcsen a természetet!

A természetben egyszerűen nincs olyan, hogy hulladék vagy haszontalan végtermék. Gondoljunk egy pillanatra arra, amikor a kutyánk megeszik egy műanyag játékot, mert ételnek gondolja, vagy amikor a macskánk megrág egy hosszabbító zsinórt! A természetben minden végtermék hasznosnak minősül. A természetnek ezt a bölcs hozzáállását kellene nekünk is alkalmaznunk az életünkben, de nem abban az ártatlan tudatlanságban, amely néhány mit sem sejtő teremtményt arra vezet, hogy elfogyassza az ehetetlen szemetet, hanem a maga alapvető jelentőségében.

A biomimikri (vagy más néven biomimetika) teret hódító jelensége – olyan lángelmék közreműködésével, mint például Janine Benyus és Paul Hawken – hatékonyan hozta be a kereskedelmi forgalomba pontosan ezt az elképzelést. Újra és újra igazolódik, hogy a természetből vett inspiráció segíthet megoldani konkrét emberi-mérnöki kihívásokat.

Például a vegyianyag-gyárak a lótuszt tanulmányozva próbálják kifejleszteni az öntisztító festéket. A lótusz leveleinek a felszíne ugyanis mindig tiszta, annak ellenére, hogy a növény sáros tavakban és mocsarakban él (ami valljuk be, fura környezet egy ilyen gyönyörű és törékeny virág számára).{10} Ahhoz, hogy tiszta maradjon, a lótusz apró taréjokat és dudorokat növeszt, amelyek meggátolják, hogy a kicsiny vízcseppek a levelek egészét elborítsák. Nagyobb vízgyöngyök képződnek, amelyek lecsordulnak a növény levelein, és lemossák magukkal a szennyeződéseket. A természettől vett tipp alapján, a festékek fejlesztésével foglalkozó szakemberek létrehoztak egy olyan terméket, amelynek felületén a száradás közben apró dudorok képződnek – és ezek segítenek, hogy a vízcseppek levigyék róla a koszt.

Az eredményes biomimikri másik példája a japán Shinkansen, vagyis a „golyóvonat”. A Shinkansen a maga több mint 320 km/h-s sebességével a leggyorsabb vasút a világon. Azonban valahányszor a vonat kiért egy alagútból, a sebességében és a légnyomásban bekövetkező változás egy kisebb fajta hangrobbanást okozott. A golyóvonat problémává vált, a települések a vonat útvonalának több kilométeres körzetében panaszkodtak a zajra.

Eiji Nakatsu, egy szenvedélyes madármegfigyelő, aki egyben az esettel foglalkozó vezetőmérnök is volt, rájött, hogy ha a vonat elejét és hátulját a jégmadár csőrének mintájára alakítják ki (ez a madár képes egy vízcsepp felfröccsenése nélkül alábukni a vízbe), az nemcsak a zaj problémáját oldja meg, hanem 15 %-kal csökkenti a működéshez szükséges árammennyiséget, miközben a vonat sebességét 10 %-kal növeli.{11}

Amikor a természetet utánozva akarunk előrébb jutni, akkor tisztában kell lennünk azzal, hogy a természet nem fejlődik olyan iramban, ahogyan mi, emberek. Ha a természettől szeretnénk tanulni, és egyben hosszú távú felelősséget vállalni a hulladék problémájával kapcsolatban, akkor arra kell összpontosítanunk, hogy hasznos végtermékeket teremtsünk a hasznosíthatatlanok (és potenciálisan mérgezőek) helyett. Ennek eredményeképp minden résztvevő csak nyerhet.

Egyéni fogyasztóként olyan termékeket vásároljunk, amelyek természetes anyagokból készülnek (és melléktermékeik hasznos végterméket jelentenek), és lehetőleg teljesen kerüljük el az összetett anyagokból álló árukat. Azzal, hogy tudatosan irányítjuk a fogyasztásunkat, és olyan termékeket veszünk, amelyek hasznos végtermékként végzik a haszontalan helyett, nagy lépést tehetünk afelé, hogy megszabaduljunk a hulladéknak még a fogalmától is.

{1} Amerikai Környezetvédelmi Hivatal: Municipal Solid Waste

http://www.epa.gov/epawaste/nonhaz/municipal/index.htm (2013. július 11-i adat)

{2} Greenpeace: Plastic Debris in the World’s Oceans

http://www.unep.org/regionalseas/marinelitter/publications/docs/plastic_ocean_report.pdf (2013.07.11-i)

{3} Reuseit: Facts about the Plastic Bag Pandemic

http://www.reuseit.com/learn-more/top-facts/plastic-bag-facts (2013. július 11-i adat)

{4} Connecticut Plastics: The Men Who Invented Plastic

http://www.connecticutplastics.com/resources/connecticut-plastics-learning-center/the-men-who-invented-plastic 2013. július 11-i adat)

{5} Egyesült Nemzetek Környezetvédelmi Programja: Action Urged to Avoid Deep Trouble in the Deep Seas

http://www.unep.org/Documents.Multilingual/Default.asp?DocumentID=480&ArticleID=5300&l=en (2013. július 11-i adat)

{6} Inter-Organization Programme for the Sound Management of Chemicals (IOMC): State of the Science of Endocrine Disrupting Chemicals – 2012

http://www.who.int/ceh/publications/endocrine/en (2013. július 11-i adat)

{7} Reference for Business: Encyclopedia of Business (második kiadás) – Earl Tupper: Farmer and Tree Surgeon, An Interest in Plastics

http://www.referenceforbusiness.com/businesses/M-Z/Tupper-Earl.html#b (2013. július 11-i adat)

Chemical Heritage Foundation: Nylon: A Revolution in Textiles

http://www.chemheritage.org/discover/media/magazine/articles/26-3-nylon-a-revolution-in -textiles.aspx (2013. július 11-i adat)

{8} Product Policy Institute: Unintended Consequences: Municipal Solid Waste Management and the Throwaway Society

http://www.productpolicy.org/ppi/attachments/PPI_Unintended_Consequences.pdf (2013. július 11-i adat)

{9} Institution of Mechanical Engineers: Global Food: Waste Not, Want Not

http://www.imeche.org/docs/default-source/reports/Global_Food_Report.pdf?sfvrsn=0 (2013. július 7-i adat)

{10} Ask Nature: Hydrophobic Surface Allows Self-Cleaning: Sacred Lotus

http://www.asknature.org/strategy/714e970954253ace485abf1cee376ad8 (2013. július 11-i adat)

{11} Biomimicry Institute: Learning Efficiency from Kingfishers

http://www.biomimicryinstitute.org/case-studies/case-studies/transportation.html (2013. július 11-i adat)