Borítószöveg

Mia megkapja élete nagy lehetőségét: ott állhat a színpadon a Royal Ballet School meghallgatásán. De amikor legnagyobb álma végre valóra válna, ráébred: immár semmire sem vágyik jobban, mint hogy szabadon, szabályok és kötöttségek nélkül táncolhasson. Maga mögött hagyja a balettiskolát, és miután sikerül minden nézeteltérést rendezni legjobb barátnőjével, együtt elhatározzák, hogy Londonba költöznek.

Mia talál egy művészeti iskolát, ami minden szempontból tökéletesnek tűnik a számára. De az élet persze nem csak szórakozást tartogat a két lány számára: szembe kell nézniük a nehézségekkel, amit Nina terhessége jelent.

Mia új, londoni életében is számíthat szerelme, Patrick támogatására, akinek a hangja ide is elkíséri. Mígnem egy napon…

Federica Bosco

MARADJ VELEM,

ANGYAL!

Federica Bosco

MARADJ VELEM,

ANGYAL!

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Un amore di angelo

Newton Compton Editori s.r.l., Roma 2014

Fordította Kárpáti Zsuzsa

Copyright © Federica Bosco, 2014

Hungarian translation © Kárpáti Zsuzsa, 2014

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Tillai Tamás

Második kiadás

ISBN 978-963-310-530-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Darida Benedek

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A sorozat eddig megjelent kötetei

Szerelmem egy angyal

Vigyázz rám, angyal!

Miának és Patricknek

Egy

Egészen addig a reggelig életem egyetlen álma mindig és csakis az volt, hogy világhírű balerina legyek. Persze, tizenhat évesen az ember még fiatal ahhoz, hogy hosszú távra tervezzen, ám amióta megtanultam járni, semmi másra nem vágytam, mint hogy a világ legnagyobb színházaiban táncolhassak, és Zakharovához vagy Guillemhez hasonlóan ünnepeljenek és elismerjenek.

Kizárólag erre.

És tizenhat évig mindent meg is tettem azért, hogy valóra váltsam az álmom, kettészakadtam a kimerítő táncórák és az iskola között, teljes erőbedobással meneteltem előre, jóformán semmi mással nem törődtem ‒ kivéve Patricket.

Barátságokat, a szabadidőmet áldoztam fel azért, hogy teljesen a célnak szenteljem magam, vagyis hogy bekerüljek a londoni Royal Ballet Schoolba. És a végsőkig elkeserítettem anyámat azzal, hogy folyamatosan arról győzködtem, miért is kéne engednie, hogy az RBS-be járhassak. Pedig tudtam: az ő alkalmazotti fizetéséből sosem engedhetné meg magának ezt a luxust.

Mostanra elértem mindent, amit akartam. A Patrick elvesztése miatt érzett bénító fájdalom végre lecsillapodott, miután legyőztem vágyamat, hogy utánamenjek. Harcolni kezdtem, hogy visszatérjek az életbe, és szembenéztem a meghallgatással, amire mindig is készültem. De amikor már olyan közel kerültem álmom megvalósításához, megértettem, ez többé nem az én utam, és az egyetlen valódi vágyam, hogy szabad legyek.

Szabadon akartam táncolni, sablonok és szigorú szabályok kötöttsége nélkül; szabadon tanulni azzal, akivel akarok, és nem engedelmeskedni többé jó nevű iskolák merev elveinek vagy frusztrált tanárok szeszélyeinek – az önkifejezés szabadságára vágytam.

Már csak egy gond maradt: hogyan magyarázzam meg ezt anyának, aki a lakásajtóban várt feszült izgalommal, és majd meghalt a vágytól, hogy végre megtudja, mi történt azon az átkozott meghallgatáson, amire – akarata ellenére – ő is egy életen át készült.

– Nos? – kérdezte átkarolva a nyakamat, miközben York olyan izgatottan ugrándozott körülöttünk, mintha ő is alig várná, hogy megtudja, mi lett a végső döntés.

– Éljen a mi prímabalerinánk! – visszhangozta mögötte Paul egy óriási, gőzölgő tepsivel a kezében. – Szenzációs cannellonét készítettem a nagy esemény megünneplésére! – jelentette be szokásos vidám mosolyával.

Lelkesedésüket és bizakodásukat látva mindennél jobban szerettem volna valahol máshol lenni.

Mostanra már azonban túlságosan is hozzászoktattam őket a kellemetlen meglepetésekhez. És valójában azok után, amiken keresztülmentünk, anyának nem kellett volna annyira meglepődnie azon, hogy megkértem a bizottságot, válasszanak valaki mást a helyemre ‒ ráadásul úgy, hogy előtte varázslatosan táncoltam.

Legalábbis ebben reménykedtem.

Most már csak az okozott nehézséget, hogy kitaláljam, hogyan magyarázzam meg mindezt neki.

– Gyerünk, Mia, ne fokozd! Lenyűgözted őket? Mindenki állva tapsolt? – kérdezte sürgetve.

– Felvettek már a társulatba? Benne leszel a tévében? – kontrázott Paul.

– Cannellone? – kurjantottam, mintha nem hallottam volna meg semmi mást, és azon nyomban átsurrantam Paul hasa és anya között.

– Gyorsan kezet mosok és jövök, farkaséhes vagyok! – kiáltottam, miközben felszaladtam a lépcsőn.

Döbbenten bámultak utánam.

A szobámba érve kulcsra zártam az ajtót, és az ágyra vetettem magam.

Anyám utálta, ha bezárkóztam, de feltétlenül szükségem volt arra, hogy egyedül maradjak egy pillanatra, és beszélhessek Patrickkel.

Patrickkel, akit csak én hallottam, amióta felébredtem a kómából, de olyan valóságos volt, és annyira segítőkész, mint egy őrangyal.

– Most hogyan mondjam el neki? Anya meg fog ölni! – zokogtam.

Kincsem! Ha volt bátorságod az egész bizottság előtt megmondani, hogy másnak adnád a helyedet, nem értem, miért kellene tartanod Elenától… A helyedben én sokkal inkább paráznék azon, mit szól majd a nagymamád!

– Te jó ég, a nagyi, erre nem is gondoltam! – kiáltottam hirtelen felpattanva. – Felül Firenzében az első Leicesterbe induló gépre, hogy idejöjjön felpofozni! Darabokra tép, nyilvánosan megszégyenít, és a fejemre olvas mindent, amit azért tett, hogy abba az iskolába járhassak! A tandíjtól és a legjobb tanárok kifizetésétől egészen addig, hogy foggal-körömmel kiharcolta, pótolhassam a meghallgatást, amit kihagytam, amikor te…

Meghaltam, Mia… meghaltam.

– Igen, tudom, Pat, nagyon jól tudom anélkül is, hogy minden alkalommal az orrom alá dörgölnéd – válaszoltam keserűen.

Ellentmondást nem tűrően kopogtattak az ajtón.

– Mia, nyisd ki! Miért zárkóztál be? Tudod, hogy ezt nem szeretem! – nyaggatott anyám.

– Magamra zártam volna? Furcsa, észre sem vettem, biztos a fáradtság miatt! – válaszoltam, miközben kényszeredett mosollyal kinyitottam az ajtót.

– Nos? – kérdezte nyugtalanul.

– Minden jól ment, anya… – hazudtam.

Mia…

– Igazán? Minden jól ment? Biztos? – faggatott makacsul.

– Igen, nagyon jól, csak… tudod… most jön ki rajtam a feszültség.

– Rendben, akkor gyere le és egyél valamit, közben majd mindent elmesélsz. Reggel óta idegeskedünk, Paul már hétkor nekiállt főzni! Aztán hívd fel nagyit, mielőtt infarktust kap!

Még be sem fejezte a mondatot, amikor megcsörrent a telefon.

– Ez biztosan ő lesz, te vedd fel, tudod, hogy én nem beszélek vele… – kiabálta a lépcsőn lefelé menet.

Rosszabb nem is történhetett volna ebben a helyzetben, mint hogy a nagyi telefonált.

Tudtam, hogy senki nem értené meg, mi hajt a szívem mélyén, de teljesen megváltoztak a vágyaim és az értékrendem Patrick halála, az élet megtagadása, a szélsőséges reakcióm, a hosszadalmas és lassú felgyógyulásom után.

Igazság szerint már nem voltam ugyanaz az ember.

Ugyanakkor pontosan tudtam, hogy titkon mindenki azt remélte, ha túljutok a gyász fájdalmán, ugyanaz a derűs, gondtalan kamasz leszek, mint előtte, és az életem megint megoszlik majd a balettrúd és a Ninával folytatott, naphosszat tartó telefonbeszélgetések között ‒ ő mindennek ellenére a legjobb barátnőm maradt.

Mi, túlélők viszont tudjuk, hogy amikor közelről megismerjük a halált, lehetetlen visszatérni a régi kerékvágásba. A legjobb, amit ilyenkor tehetünk, hogy megpróbálunk jóval szerényebb álmok és ábrándok dédelgetésével igazodni az új valósághoz, napról napra, pillanatról pillanatra élni tovább anélkül, hogy terveket mernénk szövögetni.

És az én belátható jövőm akkor úgy festett, hogy lemegyek elmondani anyának és a nagyinak: nemcsak füstbe ment minden idők legfontosabb meghallgatása, de ráadásul Londonba akarok költözni Ninával.

Ninával, aki saját elhatározásából maradt terhes Carltól, hogy megpróbálja betölteni az űrt, amit a bátyja halála okozott, és aki igyekszik úrrá lenni a kétségbeesésén.

Nagy levegőt vettem, mintha mély vízbe kellene ugornom, és lementem felvenni a telefont.

Ám, ahogy sejtettem, Olga nagyi még annyi időt sem hagyott, hogy azt mondjam: „halló”.

– Nyomorult! Elmebeteg! Idióta! – üvöltött olyan hangosan, hogy beleremegtek a falak.

– Nagyi…

– Ne nagyizzál! Épp most hívtam őket, és elmesélték a te fenomenális nagyjelenetedet! Megtudhatnám, mi a fenét művelsz? Tisztában vagy vele, hogy eljátszottad a Royalt egyszer s mindenkorra? Én most már semmit sem tehetek érted, nincs az az isten, aki ezen változtathatna, ha akarnék, se tudnék segíteni…

– Nem akarok a Royalba járni, nagyi! – szakítottam félbe durván. – Ennek mos már vége!

Elhallgatott.

– Lennél… kedves legalább elmagyarázni, hogy miért? – kérdezte, miközben igyekezett fékezni a dühét.

– Mert ez van, nagyi, mert már nem erre vágyom, és nem akarok megvezetni senkit, sem őket, sem saját magamat.

– Hát ez remek… és mi lesz, ha pár hónap múlva megint meggondolod magad? Térden kúszva könyörögsz majd, hogy visszavegyenek?

– Ez kizárt, mert nem gondolom meg magam. Még mindig táncolni akarok, nagyi, ez minden másnál jobban érdekel, és egész életemben táncolni fogok, de kizárólag a magam örömére. És nem izgat többé, hogy bekerülök-e egy kiváló hírű iskolába, ami szigorú szabályok szerint működik, és tele van olyan emberekkel, akik sosem mosolyognak! Csak azt szeretném, hogy kifejezhessem azt, ami bennem van – válaszoltam egy szuszra.

Anyám és Paul némán meredtek rám, a kezükben félúton megállt a villa, elfelejtették lenyelni a falatot.

– Persze! Aztán csináltatsz néhány tetoválást, és graffitiket festesz a metrókocsikra! Az alma nem esik messze a fájától, mi? – gúnyolódott. – Különben is, mi másra számíthattam volna, hiszen az anyád is mindig mindent a cél előtt egy lépéssel adott fel… Kár, azt hittem, jobban hasonlítasz rám!

– Muszáj gyűlölködnöd, ugye, nagyi? Ha valaki nem azt teszi, amit te akarsz, az már rögtön lúzer! Érdekel is téged, boldogok vagyunk-e vagy sem! Neked csak az a fontos, hogy legyen mivel felvágni a talpnyaló, sznob barátaid előtt a dögunalmas partijaidon, mert ha az unokád a Royal Ballet-be jár, az klassz, de ha egy külvárosi iskolába, akkor tök égés!

Mindeközben úgy tűnt, mintha a konyhában valaki megnyomta volna a „Pause” gombot: anya mozdulatlanul ült felhúzott szemöldökkel, reménytelen és döbbent arccal, Paul úgy maradt tátott szájjal, elsápadva, Pat pedig a fejemben ismételgette: Mia, könyörgök, hallgass el!

De már túl késő volt.

Már káromkodások ömlöttek ki azon a nagy számon, amit sosem tudtam befogni, különösen, amikor valaki valósággal tálcán kínálja a lehetőséget a szitkozódásra.

És minden egyes alkalommal teljesen bedőlök nagyinak!

Hosszú csend következett.

Még a lélegzetét sem hallottam. Egy pillanatig reménykedtem, hogy letette a telefont, és talán jobb is lett volna így.

Azonban az utolsó szó végül az övé lett, mint mindig.

– Jól van, Mia – mondta hosszúra nyúlt szünet után –, azt hiszem, mindent megbeszéltünk egymással. Nekem nincs mit megbánnom. Mindent megtettem érted, amit tudtam, felajánlottam, hogy állom a költségeidet, amikor kérted. Két alkalommal is elintéztem, hogy felvételizhess. Kihoztalak a kórházból, és idevettelek magamhoz, mert tudtam, hogy levegőváltozásra van szükséged azok után, ami történt veled. Olyan szülinapi bulit szerveztem neked, amiről álmodni sem mertél, és azt hiszem, úgy álltam melletted, ahogy a saját lányom mellett sem. Ha mindezért ez a hála, ne gondold, hogy könyörögni fogok a szeretetedért. Az engem nem érdekel, tőled csak tiszteletet várok. A jövőben pedig, ha pénzre lesz szükséged, ne fáradj azzal, hogy megkeresel, mert a válaszom mostantól: nem. – És kinyomta a telefont.

Anya és Paul úgy tettek, mintha nem is hallgattak volna végig mindent, és összevissza kezdtek beszélni, felváltva adogatták egymásnak a kenyeret, a tésztát és a sót.

Asztalhoz ültem, és a legyőzöttség érzése mérhetetlen súllyal nehezedett rám.

Fél órával azelőttig repesett a szívem a Londonba költözés ötletének örömétől, új erőt éreztem magamban – az újrakezdés képességét, habozás és megbánás nélkül.

De most, hogy véremben lecsökkent az adrenalin szintje, minden bátorságom elpárolgott.

Az ujjaim a zsebemben Nina levelét szorongatták, amelyben – több hónapnyi hallgatás után – elmagyarázta, mi juttatta odáig, hogy engem tegyen felelőssé Pat haláláért, és megkért, költözzek el vele, kezdjünk együtt új életet a régi romjain.

Csak mi ketten, és a baba.

Még mindig ez látszott a legértelmesebb, leglogikusabb lehetőségnek, amit bárki ajánlhatott volna nekem: találhatnék egy tánciskolát, és lediplomázhatnék.

Képesek lennénk rá, hittem benne.

A valóság azonban most újabb akadályokat gördített elém, és tudtam, nem lesz egyszerű megoldást találni.

Nehezen csinálhattam volna nagyobb hülyeséget annál, hogy elvesztettem a nagyi támogatását.

– Megmagyaráznád nekünk, mi volt ez? – kérdezte anya türelmetlenül.

– Semmi – sóhajtottam.

– Hogyhogy semmi? Nagyanyád magánkívül van, ami nem lepne meg, ha én lennék a hunyó, de most a kedvenc unokájáról van szó!

– Nyugi, most már nem vagyok a kedvence – mondtam, miközben töltöttem magamnak egy pohár vizet.

– Mia, kérlek, ne kínozz tovább minket – szólt közbe Paul. – Nem gond, ha nem sikerült a meghallgatás, igaz, Elena? Kit érdekel, lesz majd másik! – próbálta oldani a feszültséget.

– Nem, Paul, nem ment rosszul, sőt, egyenesen kitűnően, és majdnem biztos vagyok benne, hogy felvettek volna, de…

– De? – visszhangozták kórusban.

– De… visszamentem a terembe, és közöltem a bizottsággal, hogy nem akarok a Royalba járni!

– Hogy nem akarsz? – ismételte Paul egyre jobban kiborulva. – De hiszen ezt szeretted volna, nem? Mindig szeretted volna! Mindent megtettél érte, többek között hazudtál anyádnak, és a háta mögött összefogtál a nagyanyáddal, hogy odamehess! Az összes áldozat, a próbák, a ráfordított pénz… tényleg minden mehet a kukába?

Paul felé fordultunk, aki úgy felhergelte magát, mintha valóban az ő lánya lennék, és ez tulajdonképpen büszkeséggel töltött el.

– Íí…így van – dadogta anyu, és próbált ismét ura lenni a helyzetnek. – Hazudtál nekem, egy csomó időmbe és pénzembe kerültek a táncóráid, de meggyőztem magam arról, hogy ez életed álma, és most egyszerre mindent romba döntesz? Szerintem a nagyanyád hallani sem akar rólad többet! Legszívesebben megfojtana téged! Ahogyan én is! – mondta, és fenyegetőn hadonászott a kezeivel.

– Még jó, hogy semmit nem hallottatok a beszélgetésünkből, ugye? – gúnyolódtam.

– Nagyi úgy ordított, hogy nem kellett nagyon erőlködni…

– Nem azt mondtam, hogy abba akarom hagyni a táncolást, anya, azt soha! De már nem izgat, hogy felvegyenek a Royalba, neked meg boldognak kéne lenned, mert te sosem akartad igazán, hogy odamenjek!

– Ne forgasd ki a szavaimat! Jól tudod, hogy nem engedhetek meg magamnak évi húszezer fontot a Royalra, azt pedig sosem bocsátom meg neked, hogy szövetkeztél a hátam mögött a nagyanyáddal, és így megengedted neki, hogy megalázzon minket és beleszóljon az életünkbe. Mégis, mindazok ellenére, ami történt, egyértelmű, hogy nekem csak az számít, hogy te jól legyél! – Szünetet tartott. – Viszont el kell ismerned, az évszázad híre, hogy a nagyanyád telefonon gyaláz téged, és ha nem haragszol, némi elégtétel is! – fejezte be kaján mosollyal, és leült.

– Anya! Szörnyű vagy! – feleltem megjátszott méltatlankodással.

– Nem szörnyű vagyok, csak őszinte. Végre egyszer az anyám valaki mást utál, és ez olyan, mintha befizettek volna nekem egy luxusnyaralásra!

– És most? Most mihez kezdesz? – kérdezte Paul, mintha egy kis gyufaárus lány lennék a templom lépcsőjén.

Összeszedtem minden bátorságom, tudtam, hogy a legnehezebb részhez érkeztünk.

– Nina és én Londonba akarunk költözni – böktem ki.

– Hová? – harsogott Paul kidülledt szemekkel.

– Paul, kérlek! – csitította anya száraz hangon, majd felém fordult: – Mit mondtál, hova akarsz menni? – visította.

– Londonba, anya, épp úgy, mintha a Royalba járnék, nem történik semmi különös!

– Naná, hogy történik! A Royalból még az úton sem kellett volna átmenned, hogy a szobádba juthass, mindentől elzárva tartottak volna, egész nap órák, fizikoterápia, iskola, estére már csak annyi erőd maradt volna, hogy egyél egy joghurtot és küldj nekem egy SMS-t! Képzeld csak el, mi lenne, ha elengednélek Londonba a terhes Ninával! Te megbolondultál! – mondta, miközben elkezdte leszedni az asztalt, és nagy zajjal helyükre tette a székeket.

Szóval tényleg nem volt könnyű. Segélykérőn Paulra néztem, de ő olyan zavarban volt, mint még soha, feszülten és döbbenten figyelt engem.

A lányaként szeretett, de csak a mostohagyereke voltam, és nem mert beleavatkozni anya meg az én ügyeimbe, még akkor sem, ha minden gyenge pillanatát igyekeztem arra használni, hogy magam mellé állítsam.

– Anya, kérlek, egy kicsit sem vagy boldog, hogy sikerült összevesznem a nagyival? – próbáltam viccelődni.

– Végtelenül boldog vagyok! Nem látod? Majd szétvet az öröm! Minden erőfeszítésed fölösleges volt, amit az iskolai vizsgákért és a meghallgatásért tettél! Megmondanád, miért dobsz ki mindent az ablakon? Régen mindig volt célod, vagy legalábbis megjátszottad nekem, most viszont azt sem tudod, mit akarsz!

– De hiszen mondtam neked, tudom, mit akarok, csak már nem ugyanazt! Te nem tudod elképzelni, hogy valaki meggondolja magát?

– Most már látod, miért erősködtem, hogy tanulj fogorvosnak vagy ügyvédnek! Mert mindkettő olyan foglalkozás, amivel akkor is megkeresed a kenyered, ha tönkremegy a térded!

– Khm, Elena – szólt közbe Paul. – Mia talán azt akarja mondani…

Anya olyan pillantást vetett rá, ami azt jelentette: „Meg ne próbálj kioktatni gyereknevelésből, mert megbánod!”

Szegény Paul úgy nézett rám, mint ha azt akarná mondani: „én megpróbáltam”, majd visszament törölgetni a tányérokat.

Túl kevés ideje jöttek újra össze ahhoz, hogy Paul megpróbálja érvényesíteni az akaratát. De még ennél is jobban meglepett, hogy úgy tűnt, anya hozzáállása megint a régi: „én tudom, hogy mi a legjobb neked, ne vitatkozz”. Pedig épp ezt a stílust tartotta mindig is elviselhetetlennek Olga nagyiban.

Nem felejthette el, min mentem keresztül Patrick halála miatt, és képtelenségnek tűnt, hogy ne értsen meg.

– Anya…

– Menj a szobádba, Mia! – parancsolt rám. – Menj, és gondolkodj el a jövődön! És amikor visszajössz, részletes beszámolót szeretnék hallani a terveidről!

– Igenis, asszonyom! – feleltem tisztelegve, és távoztam a konyhából.

A szobámban legalább beszélhettem Patrickkel, még ha tudtam is, mi vár rám.

Felmentem az emeletre, és az ágyra dobtam magam.

Megfájdult a fejem, túl sok volt az izgalom.

Végigcsináltam a meghallgatást, ahol úgy táncoltam, mint előtte soha, a legjobbat hoztam ki magamból a legszigorúbb bizottság előtt, és a szívem mélyén éreztem, hogy felvennének.

De amikor körülnéztem az öltözőkben, és tudatosult bennem, milyen lenne aranykalitkába zárva az életem ott, ahol kevés a barát és túl sok a versengés, hirtelen szertefoszlott minden illúzióm, és már nem tűnt olyan kecsegtető lehetőségnek, hogy prímabalerina legyek, ha ennek a szabadság feladása az ára.

Így többé nem volt kérdés: máshol kell keresnem az utam.

És miért ne Londonban, a legjobb barátnőmmel, akivel együtt éltük át a legnehezebb perceket, és ami a legfontosabb: mindig Patrickre emlékeztetett.

Az én rajongva szeretett Patrickemre, aki egyetlen lehetőséget sem mulasztott el, hogy prédikáljon nekem, márpedig erre mindig adódott valami alkalom.

Mia! Mit vártál, hogy anyukád majd azt mondja: „Milyen ügyes az én kislányom?”

– Ne most, Pat, kérlek! – könyörögtem a párnába rejtve arcom. – Szétrobban a fejem!

Mégis mikor?

– Amikor majd mellettem állsz!

Én melletted állok!

– Hát ezt nem mondanám!

Pedig így van, de őt is megértem! Képzeld csak magad a helyébe.

– Eszem ágában sincs!

Pedig gyakrabban meg kellene tenned, tudod? Egészen másképp látnád a világot! Szerinted mit kellett volna mondania arra, hogy Londonba költözöl pénz nélkül, nulla elképzeléssel arról, hogy mi tanulj, ráadásul az én bolond húgommal, aki gyereket vár? Tizenhat évesek vagytok, gondolj csak bele, túl sok lenne ez nektek! Nem boldogulnátok!

– Szóval szerinted elmebeteg ötlet? – kérdeztem, közben lehúztam arcomról a párnát, és a plafonra néztem.

Nem, nem az, de jobban ki kellene dolgoznotok. Neked és Ninának komolyan el kellene beszélgetnetek, hogy legyen egy épkézláb tervetek, és újraépítsétek a barátságotokat, különben az egészből katasztrófa lesz, és csak tovább vesztegetitek az időt. Ezenkívül szörnyen nehéz lesz olyan iskolát találni, amelyik befogad két lányt, akik nem tudják, mihez kezdjenek az életben, sőt, még egy újszülöttről is gondoskodniuk kell!

– Hát ez aztán nagy segítség, Pat! Nekem úgy tűnt, egyetértesz a döntésemmel! Kérlek! Kérjetek időpontot, és akire rákerül a sor, csak jöjjön, vágja az arcomba az „építő” kritikáját! Jöhet a következő!

Szerelmem, csak próbálok realista lenni…

– Pat, nem vagy éppen abban a helyzetben, hogy realista legyél!

Ja, a legtöbb, amit tehetek, hogy segítelek.

– Pat!

Hm?

– Te is idegesítesz!

Értettem, befejeztem. Megyek, este találkozunk a szokott helyen, majd ott folytathatjuk a beszélgetést!

– Alig várom!

Mia!

– Na?

Szeretlek.

Felnevettem.

Minden percben egyre jobban szerettem Patricket.

Hihetetlen, teljesen hihetetlen és megmagyarázhatatlan volt, még Harry Potter sem hitte volna el, de Patrick egyre inkább a lényem és az életem része lett.

Én és Pat a balesetem napja óta beszéltünk.

Amikor önszántamból elmerültem a fekete, jéghideg tengerben, éppen ott, ahol a víz örökre elvitte Patricket, miközben meggondolatlanul próbálta megmenteni Yorkot.

És ez sikerült is neki: egy perccel azután, hogy a partra húzott egy gyereket, egyetlen pillanatig sem habozva másodjára is a tengerbe vetette magát, és az a bozontos, fekete kis szőrcsomó, York, félig átfagyva, a félelemtől kidülledt szemekkel rohant felém.

Amikor azonban felemeltem a fejem, hogy Patrickre mosolyogjak, és megköszönjem neki, hogy gondolkodás nélkül megmentette Yorkot, ő már nem volt sehol.

Vízbe fulladt, hogy megmentse a kutyámat.

És akkor láttam utoljára őt élve.

A testét nem találták meg.

Az ezután következő iszonyatos fájdalomtól úgy éreztem magam, mint a partra vetett hal, amelyik lassan fuldokolva vergődik.

Elgyötört szívem nem bírta feldolgozni a csapást, napról napra elviselhetetlenebb lett Patrick hiánya.

Ezért döntöttem úgy, hogy megteszem.

Képtelen voltam tovább élni nélküle, és a borzalom, hogy a szemem előtt tűnt a semmibe, olyan erővel tört rám, hogy nem láttam értelmét többé az életemnek.

Mindent elveszítettem: Patet, Ninát, a táncot… és bármennyire önző lépésnek tűnik ez most nekem, akkor kibírhatatlannak éreztem a fájdalmat, és nem láttam más kiutat.

Csak azt, hogy távozom a színről.

Véget akartam vetni a szenvedésnek, azt akartam, hogy mindez csak egy rossz álom legyen, és nem fogadtam el, hogy így végződjön a történet.

Én és ő nemcsak egyszerűen két szerelmes kamasz voltunk, hanem két rokon lélek, akiket egymásnak teremtettek.

Az én szerelmem pedig nem egy tizenöt éves szokásos fellángolása volt a legjobb barátnője bátyja iránt, mert abban a pillanatban, amikor először megláttam Patricket, megdönthetetlen bizonyossággal tudtam, hogy ő az igazi, és onnantól életem minden egyes napján szerettem, még ha teljesen titokban is.

Egyértelmű, hogy soha senki nem foglalhatta volna el a helyét a szívemben – sem Carl, sem Alex, vagy bárki más az osztályban.

Az pedig holtbiztos volt, hogy ő, aki olyan jóképű, csodálatos és határozott, egyetlen pillantásra sem méltatott volna.

De nekem így is megfelelt. Mindig és kizárólag a távolból figyeltem őt, beérve azokkal a ritka alkalmakkal, amikor hazatért a Haditengerészettől, és erősen magához ölelve Morgónak nevezett.

Aztán egy nap, ki tudja, hogyan, megváltoztak a dolgok. Pat észrevett, és onnantól már nem a kettes számú, hebehurgya húgocskájának tartott, így a történetünk a lehető legkedvesebb és legtermészetesebb módon kezdett kibontakozni.

És amikor épp életünk legszebb hétvégéjére készültünk, az első szeretkezésre, mikor nevetve és tervezgetve, fish and chipset majszolva bolondoztunk a téli tengerpart fövenyén, olyan szerelmesen, mint előtte soha, éppen akkor, mikor az élet szélesre tárta előttünk kapuit ‒ a sors kegyetlensége hatalmas erővel sújtott ránk, örökre letörve szárnyaink.

Hát ezért vetettem magam a vízbe a tragédia után. Pillanatok alatt elmerültem a jéghideg tengerben, messze átlépve az emberi tűrőképesség határait, majd millió jégszilánk szurkált össze és bénította meg a lábaim. Kéthetes kóma után a kórházban eszméltem fel, és akkortól hallom Patrick hangját.

Egy hangot a fejemben, amely túlságosan valóságos ahhoz, hogy hallucináció lehessen, ahogyan azt az orvosok vélték.

Az a hang szépen lassan a felszínre emelt, segített átúszni a mesterséges álom tejfehér ködén, még egyszer megmentve így az életem. És a Haditengerészet drasztikus módszereivel győzködött, miért ne hagyjam magam, miért térjek vissza az életbe.

És végül sikerült neki.

Visszamentem az iskolába, levizsgáztam, és felkészültem a meghallgatásra.

Mindezt neki köszönhettem, aki támogatott, bátorított és biztatott mindennap, és főleg minden éjjel, miután elaludtam, és találkoztam vele egy különleges, időtlen helyen, ahol úgy lehettünk együtt, mint előtte.

Na, jó, nem pont úgy, mint előtte, de ez is több volt a semminél.

Természetesen nem hittek nekem, és mindenki azt gondolta, az egész csak a trauma következménye. Közéjük tartozott Olga nagyi is, aki soha semmin nem lepődött meg. Ám anyu barátnője, Betty gyakran álmodott Patrickkel, majd elkezdte őt hallani is. Betty azt állította, hogy Pat két világ között rekedt, mert visszahúzza mindennél erősebb szerelmünk, és kétségbeesett vágyakozása, hogy megmentse azokat, akiket szeret.

Engem azonban nem érdekelt, hogy hóbortosnak és különcnek tartanak. A veszteség fájdalma úgy tombolt bennem, hogy majd beleőrültem, és a tudat, hogy Patrick a nap minden percében velem van, erőt adott ahhoz, hogy kitartsak.

És egyedül ez számított, a hogyanok és a miértek részletkérdéseivel nem foglalkoztam.

Kettő

Fogtam a biciklimet, és eltekertem Ninához.

Egy ilyen hétköznapi cselekedet, amit ötéves korom óta majdnem minden nap megtettem, most szörnyen nagy kalandnak tűnt.

Nem azért mentem hozzá, hogy náluk írjam meg a leckémet abban reménykedve, hogy találkozhatok Patrickkel, vagy végighallgassam ábrándozásait Robert Pattinsonról vagy valamelyik másik osztálytársunkról. Azért mentem, hogy rendbe rakjam a csend, a gyűlölet, a fájdalom és a magány hónapjait, az elhagyatottság érzésének, a könnyeknek, kiabálásnak és szélsőséges döntéseknek az időszakát.

Annyira szerettem volna, ha van egy varázspálcám, amivel eltüntethetem a reményvesztett heteket. Becsöngetni, és látni Nina anyukáját, Laetitiát, ahogy mosolyogva ajtót nyit, majd belépni a gyönyörű és napfényes lakásba, ahol megcsap az otthon és az almatorta illata, ahol mindenki megért, és nagyon kedvel, és ahol a szeretet és összhang uralkodik. Látni a boldog családot, amit mindig is irigyeltem kicsit, és ahová mindig el akartam költözni, amikor összevesztem anyával.

Ám ez a kép most már csak távoli emlék, megsárgult fotó egy porlepte albumban, az idill helyén összetört lelkek maradtak, akik minden egyes nap küzdöttek azért, hogy újra megtalálják az egyensúlyt – az egyensúlyt, ami olyan törékeny, mint a pillangó szárnyai.

Felmentem a lépcsőn, és megálltam az ajtó előtt.

Amikor utoljára beszéltem Ninával, azt remélve, hogy rendbe hozhatom a kapcsolatunkat, mindössze annyit válaszolt szenvtelenül: „Terhes vagyok!”, és bevágta az ajtót az orrom előtt.

Persze, a templomban adott pofonhoz képest ez már előrelépés volt, mindenesetre féltem, hogy most valami olyasmit mond: „… ikrek!”. És ettől iszonyúan összeszorult a gyomrom.

– Pat, mire számítsak? – sóhajtottam.

Nem tudhatod meg, amíg nem csöngetsz be.

– Mégis, előfordul néha, hogy tudsz valamit? – pufogtam.

Gyerünk, csöngess be!

Megnyomtam a gombot, és már hallottam is a lépcsőn leszaladó lépések ismerős zaját, majd Nina jelent meg az ajtóban.

A pillanat, amikor annyi idő elteltével újra megláttuk egymást, örökkévalóságnak tűnt, és olyan erőteljes és megindító volt, hogy nem felejtem, amíg élek.

Nina lágy, szőke fürtjei – még hosszabbra nőttek, mióta utoljára láttam – elborították sovány és sápadt arcát, amiben áttetsző, eget idéző nagy szemei úgy ragyogtak, mint kék virágok a hóban.

Hosszú másodpercekig néztük egymást szótlanul, míg végül Nina mosolya kitárta a végtelent, amitől a szívem majd kiugrott a helyéről.

Pár percig úgy tűnt, mintha visszaléptünk volna az időben, és azt gondoltam, mindjárt hátrafordul és bekiált: „Anya elmentem, megérkezett Mia!” ‒ azzal kézen fog, és elvonszol rúzsokat meg kalapokat próbálgatni a plázába.

Elkábultam az emlékek áradatától, és attól, hogy Nina kezdett egyre jobban hasonlítani Patrickre.

Az érzelmektől elakadt a lélegzetem, szememet elöntötték a könnyek.

Nina észrevette ezt, és olyan szorosan ölelt meg, mintha fészkéből kiesett madárfióka lennék.

Hagytam, hogy anyáskodó és védelmező karjai körbefonjanak, majd Nina ringatni kezdett, tőle egészen szokatlan módon, ugyanakkor olyan természetességgel, amitől még inkább egyedül éreztem magam.

– Minden rendben, Mia, minden rendben… – suttogta a hajamat simogatva, ahogy az anyukám szokta.

És megértettem, hogy nő, egy felnőtt, egy leendő anyuka áll a mindig szerelmes és a jövőjéről álmodozó Nina helyén, akit ismertem.

Gyengéden nézett rám, csendesen.

Nem is kellett beszélnünk, már pontosan tudtuk, amit tudnunk kellett: minden megváltozott, és minden ugyanaz maradt.

És mostantól együtt nézünk majd szembe mindazzal, ami a világból maradt.

Nina kigombolta hosszú kardigánját, és büszkén mutatta a pocakját.

– Láttad? – mondta a hasát simogatva.

Bólintottam, és közben azonnal kitaláltam Pat gondolatait.

Mégis mi ütött a húgomba? Ha ott lennék, alaposan beolvasnék neki!

Mosolyogtam, mert nem tudtam, mit is kellene mondanom.

Elfogadtam Nina döntését, ennek ellenére továbbra is őrültségnek tartottam.

Tizenhat éves volt, és pár hónap múlva gyermeke születik.

Carl gyermeke, aki mintha a testvérem lett volna, de akit Nina teljes mértékben kizárt az életéből, mert nem szerette.

Gyereket szeretett volna, de pasit nem akart maga mellé, és ezen senki és semmi nem változtathatott.

– Wow! – mondtam végül.

Nevetett.

– Na, gyere be! – húzódott félre.

Összeszedtem a bátorságom és beléptem.

De hát itt minden más lett! – csattant fel Patrick.

Igaza volt, minden megváltozott: a bútorok elhelyezkedése, a függönyök, a tapéta, még az illat is másmilyen lett.

Az otthon és a konyha meghitt illata helyett vanília- és fahéjillatosító szaga terjengett egy elektromos párologtatóból.

Ám minden álcázási kísérlet ellenére a levegőben továbbra is érezni lehetett a hiányt, mint ahogy egy hosszú idő után levett kép körvonalait látjuk a falon.

Nincs olyan aroma vagy illatgyertya, ami el tudná fedni.

– Látod? – mutatott körbe Nina büszkén mosolyogva. – Mindent megváltoztattam, nem bírtam elviselni semmit, ami a múltra emlékeztetett.

– És működik? – kérdeztem a szemébe nézve.

– Kicsit sem! – válaszolt a konyha felé indulva. – Egy pillanatig elhiszed, hogy a festék majd eltakarja addigi életed történetét, de valójában az emlékek önmagukból táplálkoznak, és minél inkább igyekszel kitörölni őket, annál erőteljesebben térnek vissza. Éppúgy, mint a Canterville-i kísértet történetében, amikor a szellem minden éjjel összevérzi a szőnyeget, amit a lakók egész nap próbálnak kifehéríteni. Emlékszel? Imádtuk, amikor kislányok voltunk.

– Igen, emlékszem, vizsgáztam is belőle!

– És tényleg így működik, amíg a szellemek nem döntenek úgy, hogy békén hagynak, hiábavaló próbálkozás elküldeni őket. Kérsz egy teát?

Bólintottam.

Nina olyan gyakorlatiasan érzett és gondolkodott, hogy elállt a szavam.

Valóban továbblépett, és eltökélte, nem engedi, hogy a fájdalom határozza meg az életét, ahogyan az az anyjával történt.

De ez az új Nina az én ízlésemnek túlságosan pörgősnek és felnőttnek tűnt, attól féltem, képtelen leszek hozzászokni.

Kicsinek és éretlennek éreztem magam mellette.

Te nem úgy látod, mint egy harmincévest? Mintha a nővérem lenne! Kérdezd meg, gondolt-e már a nyugdíjaséveire!

Nevettem, és kis híján kiköptem a teát.

– Túl forró? – kérdezte aggódva.

– Nem, nem, tökéletes! – nyugtattam meg.

Leült az enyémmel szemközti székre, és kezeivel a lábamra támaszkodott.

– Gyerünk, most te jössz, mesélj el nekem mindent Firenzéről, a nagyidról és a Royal vizsgájáról! Biztosan óriási voltál!

Sóhajtottam.

– Nos, mondjuk úgy, hogy műsorváltozás történt…

– Vagyis?

– Nem megyek a Royalba.

– Mi? Nem vettek fel? Nem hiszem el! Ez azt jelenti, hogy más valaki mellett döntöttek, aki tuti nem érdemelte meg! Azonnal írok nekik egy mailt, meg kell magyarázniuk! Nem hittem volna, hogy a Royal egy korrupt intézmény és…

– Állj le, Nina! – vágtam közbe. – Ők nem tehetnek semmiről, én döntöttem úgy, hogy nem akarok oda menni!

– És miért? – kérdezte meglepetten. – Azt reméltem, hogy veled költözöm Londonba, újságírónak tanulok, te pedig prímabalerina leszel. És most mit csinálsz, magamra hagysz? – duzzogott.

– Dehogy, miket beszélsz! Nem hagylak egyedül, de semmi kedvem ott tanulni. Egy csomó minden megváltozott, tudod jól, már nem azok vagyunk, akik voltunk. És az álmaim is… megváltoztak.

– Szóval még mindig úgy tervezed, hogy Londonba költözöl? – kérdezte reménykedve.

– Nina, nem ennyire egyszerű és egyértelmű a helyzet. Az anyám gyűlöl, a nagyanyám legszívesebben megölne! Másik iskolát kell keresnem, másik meghallgatásra kell mennem, és pillanatnyilag nincsenek világos elképzeléseim, ráadásul semmi kedvem mindent elölről kezdeni. Aztán meg ki kísérne el minket? Nem élhetünk egyedül, veled nem menne, a te helyzetben!

– A nagynéném Londonban él, és különben is, rengeteg velünk egykorú lány költözik a nagyvárosba tanulni!

Igen, csak ők nem várnak gyereket! Bocs, hogy kihangsúlyozom a nyilvánvalót! – fakadt ki Patrick.

– Igen, csak ők nem várnak gyereket! Bocs, hogy kihangsúlyozom a nyilvánvalót! – ismételtem el.

– De min változtat ez, Mia? Természetesen az első hónapokban nehéz lesz, de később minden elrendeződik! – mondta szemében az ártatlanság zavarba ejtő csillogásával.

Abban a pillanatban megértettem, hogy a barátnőmnek a leghalványabb elképzelése sincs arról, mi minden történhet az alatt a pár hónap alatt, és élete hátralévő részében.

Biztosan jogos és mély elvek vezérelték, mégis úgy viselkedett, mintha csak babázna.

– Nina, nézted valaha a Tini mamikat?

– Persze hogy láttam!

– És a Junót? Láttad a Junót?

– Mia! – mondta Nina mosolyogva, mintha megbolondultam volna. – Minden rendben lesz, nyugi! Csak filmekről beszélünk, amelyek mindent feketébbre festenek a valóságosnál, különben senki sem nézné őket.

– Nina, megijesztesz! – nyafogtam.

– Na, gyere ide, te nyuszi! – kiáltott a székről felállva, majd kézen ragadott, és áthúzott a nappaliba. – Kinek kellene jobban félnie, neked vagy nekem? – mondta a kanapéra huppanva.

– Neked, de…

– Pontosan! És ha én nem félek, neked miért kéne?

– Azért, mert nem számolsz azzal, ami következik, és elvesztetted a kapcsolatot a valósággal!

Nevetett.

– Sosem éreztem magam ennyire életerősnek, mint most, és tudom, hogy csodás életünk lesz, egy család leszünk mi hárman! – mondta a kezemet szorítva.

Négyen, ha nem feledkeztek meg arról a szegény apáról, és öten, ha engem is méltóztattok beleszámolni!

– Nina, és Carlt kihagyod? Ne gondold, hogy őt mindez hidegen hagyná! Mindent elkövet majd, hogy itt tartson téged Leicesterben.

– Sosem gondoltam, hogy Carl ne foglalkozhatna a babával, épp csak nem erőltettem, hogy eljátssza az apát. Tudom, hogy nem kértem a beleegyezését, tudom, hogy becsaptam, amikor abbahagytam a gyógyszerszedést, tudom, hogy helytelenül viselkedtem vele szemben. Tökéletesen megértem őt, de jogom volt megmenteni az életem, nem gondolod? – nézett rám egyszerre szigorú és kétségbeesett tekintettel, amiben semmi kamaszos nem volt.

Ismét csak bólintottam, mint ahogy túlságosan is sokszor azon a délutánon.

Nem lehetett belekötni Nina szavaiba, csakhogy más az elmélet, és más a valóság ‒ amit ebben az esetben egy hamarosan érkező újszülött képviselt.

Egy igazi újszülött.

– Ránk itt már semmi nem vár, Mia, ez a hely már a múlthoz tartozik, amikor még meggondolatlanok, bizakodók és kicsik voltunk. Most itt az idő elhagyni a bölcsőt, és oda menni, ahol nem ismer minket senki. Ahol nem néznek ránk szánakozva: rám a halott nővéreként, rád meg a halott barátnőjeként, aki ráadásul öngyilkos is akart lenni! – mondta keményen.

Egy kis tiszteletet, lányok!

– Mia, ez az igazság! – folytatta habozás nélkül. – A tények nem változnak, el kell innen mennünk, amint lehet. A kurzusok hamarosan kezdődnek, és nem akarok a szükségesnél több időt elvesztegetni, te pedig… nos… te mihez kezdesz az életeddel? A Sainsbury pénztárosa akarsz lenni? Úgy rémlik, mintha balerina lennél, nem? Tehát keresünk egy másik sulit, London tele van tánciskolákkal, gyakorlatilag minden utcára jut egy, vagy talán nem?

Mia, jól vigyázz, mit felelsz most, Nina kötözni való bolond, és te asszisztálni próbálsz neki!

– Nina, ne kezdd te is ezt a „mit akarok kezdeni az életemmel” dolgot, a családom teljes harci díszben áll! – válaszoltam, miközben csüggedten borzoltam a hajamat.

– Nézd, nem olyan bonyolult feladat, igaz? Először találunk egy iskolát, aztán én beszélek az anyukáddal, és végül előkészítjük a költözést. Meglásd, egy hónapon belül mindent elrendezünk, éppen a tanévkezdés idejére… feltéve, ha…

– Feltéve, ha? – kérdeztem meghunyászkodva.

– Feltéve, ha nem szeretnél a régi iskolában érettségizni azokkal, akik úgy néznek rád sajnálkozva, mint a…

– A halott barátnőjére, aki ráadásul öngyilkos is akart lenni! Értem, elég lesz! – csattantam fel.

– Ügyes vagy! Vésd csak az eszedbe ezt a gondolatot, és meglátod, sosem szabadulsz majd tőle!

Csapdába estem, foglya lettem Nina őrült tervének, amely egyre képtelenebbé vált. Igaz, normál körülmények között pont ez lett volna az, amire mindig is vágytam.

– Gyerünk, mutatok neked valamit – mondta, és ismét kézen ragadott, ezúttal azonban a szobájába vitt.

Baktattam fel utána a lépcsőn, de amint az emeletre értünk, ledermedtem, mint macska a vízparton.

A csukott ajtók látványa a félhomályban szorongást keltett bennem.

Minden mozdulatlan volt, bénult, mintha megállt volna az idő: nem változott a tükörfényes parketta, a képek a falon. Még az asztalkákon lévő dísztárgyak is pontosan az eredeti helyükön voltak.

– Ez anyám birodalma – jegyezte meg Nina, kitalálva a gondolataimat –, nem engedte, hogy bármihez is hozzáérjek.

Egyszer éppen Laeticiával együtt léptem be Patrick szobájába, és most úgy megcsapott az illata, mintha pofon vágtak volna.

Bámultam a szoba csukott ajtaját, eszelős vágy fogott el, hogy újra beléphessek oda. Elképzeltem, ahogy Pat ott áll mosolyogva, és azt mondja, szia, Morgó, én pedig a nyakába ugrok, majd megfojtva csókjaimmal.

De tudtam, hogy ez már sosem történhet meg.

– Szeretnél… bemenni Patrick szobájába? – tétovázott Nina.

Kérlek, Mia, ne tedd…

Lassan közelítettem az ajtó felé, rátettem kezem a kilincsre, nagy levegőt vettem, majd Ninához fordultam.

– Jobb, ha nem teszem… – feleltem visszadugva kezeimet a zsebembe. – Azt hiszem, jobb, ha nem.

Nina rám mosolygott és helyeslően bólintott, majd a szobájába léptünk.

Ezer éve nem tettem be oda a lábam.

És ahogy sejtettem, semmi sem olyan volt, amilyenre emlékeztem, még a Robert Pattinson-óriásposzter sem, ami elfoglalta a fél falat. Sokkal visszafogottabb és funkcionálisabb lett a szoba ahhoz képest, amikor még „normálisak” voltunk, és az ajtón belépve a földre hajítottuk a táskáinkat, maximumra tekertük a Black Eyed Peast, és az ágyon ugrálva torkunk szakadtából énekeltük a Let’s Get It Startedot.

Hova lett az a két bolond?

Hova tűntünk?

Ha becsukom a szemem, még hallom a nevetésünket.

Egy visszhangot, amely egyre távolabbról érkezik.

– Rendre volt szükségem – magyarázta, mert ismét rájött, miért révedt el a tekintetem.

Még az is lakályosabb szoba volt, amelyben a Haditengerészetnél laktam! Miért nem tanácsolod neki, hogy a matracot is tegye le a földre? Tudod, csak hogy praktikusabb legyen…

Nina kinyitott egy fiókot, és kivett néhányat az égszínkék és zöld rugdalózók, apró cipőcskék, színes előkék közül, majd álmodozva szétterítette őket az ágyon.

– Nézd! Hát nem tüneményes? – és mosolyogva kézbe vett egy almával díszített, icipici trikót.

Döbbenten figyeltem.

A gyerekek egyáltalán nem hatottak meg, a babaholmik még kevésbé.

Mindig is utáltam babázni, nemhogy egy igazi csecsemővel!

– Jaj, ne vágj már ilyen képet! Imádni valók!

– Imádni valók…– ismételtem fintorogva.

– Meglásd, szuper nagynéni leszel, és majd megtanítod a kicsit táncolni! Alig várom, hogy rózsaszín tütüt vehessek neki!

– Hé, hé, lassítsál! Nem vagyok jó tanár, és a Mia néni is borzasztóan hangzik!

Egyre kevésbé vonzott az ötlet, hogy Ninával éljek.

Korábban már elképzeltem magunkat a saját lakásunkban, ahol úgy élünk majd, mint a felnőttek: iskolába járunk, együtt tanulunk, szórakozunk az új barátainkkal. Abba azonban sosem gondoltam bele igazán, hogy egy újszülött is velünk lesz.

Arra volt szükségem, hogy kettőnkről beszéljünk, arról, ami velünk történt, nem pedig arról, hogy milyen színű legyen a szoba fala – lehetséges, hogy Nina mindezzel nincs tisztában?

– Mia néni! Mia néni! – cukkolt. – Mia néni, tanítsd meg a pirouette-ekre, a port de bras-kra és az erabesque-ekre! – nevetett, és közben egy cipőcskével ütögette a fejemet.

– Arabesque, te műveletlen! – nevettem fel én is.

– Látod? Te vagy a szakértő, tudom én, büszke leszel rá!

– De kire? És honnan tudod, hogy lány lesz?

– Ultrahang! Hallottad már ezt a kifejezést?

– Még nem volt rá szükségem!

A beszélgetés kezdett annál is szürreálisabbá válni, mint amiket Patrickkel folytattam, mégis olyan volt nekem, akár a tiszta oxigén.

Nina és én újra beszéltünk. Még ha fárasztó és kissé otromba módon is, de kerestük a lehetőségét, hogy felépítsünk valamit. És ehhez nem kellett bolygatnunk a múltat, hacsak nem végszükség esetén.

A gond az volt, hogy én éjjel-nappal együtt éltem a múlttal.

És nem állt szándékomban változtatni ezen.

– Hallgasd csak a meg a tervemet! – mondta Nina, és nagy nehezen leült az ágyra törökülésben. – Beiratkoztam a Londoni Egyetem újságíró-iskolájába. Pár hét múlva kezdődnek a kurzusok, így most neked kell találnod egy új iskolát, ahol befejezheted az utolsó két évet. Nemsokára el kell mennünk lakást keresni Londonba. Kate néni, apám nővére éppen Eileen unokatestvérem mellett lakik, amennyiben segítségre lenne szükségünk.

– De anyukád… úgy értem, elenged ilyen állapotban? – nem tudtam kikerülni a kérdést.

Éppen ezt szeretném tudni én is!

– Anyu már nem ugyanaz Patrick halála óta. Vigaszt talált abban az imacsoportban és… még ha elképesztően boldog is a kicsi miatt… szóval alig várom, hogy elmenjek innen.

– De… és apukád?

Ja, apánk?

– Apával, tudod, nem beszélek többet. Ő most Londonban él, és szerintem el fogja adni ezt a lakást. Legalábbis őszintén remélem – mondta Nina szomorú tekintettel. – Szerencsére a pénz sosem volt probléma a Dewayne családban, nem igaz? – folytatta vidámságot színlelve.

Nem hiszem el! – mennydörgött Patrick a fejemben az elviselhetőség határát súroló hangerővel. – Egy négy hónapos terhes kislány, aki semmit sem tud az életről, Londonba megy egyedül a barátnőjével, egy nagynénihez, akit sohasem látott! És a szülei semmit sem szólnak ehhez! Jesszusom, ha nem lennének az én szüleim is, feljelenteném őket! Elitták az agyukat, vagy mi?

Patrick úgy üvöltött, hogy alig hallottam tőle Ninát.

– Nina – fogtam meg a kezét –, nem gondolod, hogy nehéz lenne nekünk… akarom mondani nekem és neked egyedül, a picivel…

– Nem mondom, hogy könnyű lesz, Mia, de nincs más választásom. Képtelen vagyok itt maradni, és ha maradnék is, ugyanúgy egyedül lennék. Egyébként meg nem én leszek az első leányanya, sem az utolsó.

Mondom én, tiszta téboly! Ti nem gondolkodtok! Anyám nem gondolkodik! Hogy apámról ne is beszéljünk! Mind megőrültek? Esküszöm, letagadom őket! Oké, igaz, elveszítették a fiukat, ki tudná ezt nálam jobban! De az élet megy tovább, nem? És most mit akartok tenni? Mi lesz, ha…

– Most már fejezd be, de rögtön! – tört ki belőlem.

Nina zavartan nézett rám.

– Ne haragudj! Nem ezt akartam mondani… csak hogy ne beszélj így. Szeretném, ha tudnád, hogy nem vagy egyedül, én mindig ott leszek veled, egyszerűen csak nem hazudom azt, hogy nem aggódom!

– De hiszen te sosem aggódtál semmiért – jelentette ki Nina, és egyenesen a szemembe nézett. – Amikor egy igazán erős emberre gondolok, te jutsz eszembe. Szükségem van rád, Mia… Szükségünk van rád – mondta őszinte arccal, a hasát simogatva.

Ő volt az a Nina, akit ismertem, és rettegtem, hogy örökre elveszítem. Ezek voltak azok a szavak, amiket hallani akartam azóta, hogy kinyitotta az ajtót.

– Nina… – szóltam elfogódott hangon az arcát simogatva – … annyira hiányoztál… – és eleredt a könnyem.

– Te is nekem, Mia, nem is tudod, mennyire! – Nina átkarolt, és velem együtt sírt.

Örökre erősek maradtunk, túléltük a sors kegyetlenségét, a magányt, az elhagyatottságot, és a fájdalmat, aminek nem sikerült elpusztítania minket, még ha össze is törte a csontjainkat. Most már bármi várhat ránk odakint a világban, semmi nem félemlít meg minket.

Semmi.

Szembenézünk bármilyen kihívással.

És némi szerencsével nyerünk is.

Őrültek! Versenyeztek a hülyeségben! Mit tesztek, ha komplikációk lépnek fel? Ha például éjszaka indul meg a szülés? Kihez fordultok? Bementek a sarki pubba? És ha havazik? És ha betörnek a lakásba? És ha…

– Elég, Patrick! – üvöltöttem, miközben minden erőmmel tekertem. – Te őrjítesz meg! Nem látod, hogy máris egy rakat problémát kell megoldanom? Mit kellett volna tennem? A te húgod, jobban ismered, mint én, és amikor valamit a fejébe vesz, nem lehet megállítani!

De belegondoltál, mennyire abszurd, amit Nina tervez, és hogy az anyukád sosem engedne el?

– Figyelj, Pat – mondtam megállva a jelzőlámpánál –, nem vagy abban a helyzetben, hogy abszurdnak nevezz bármit is, nem gondolod?

Egy asszony furcsállva nézett rám a kocsijából.

You make me… feel like I’m living in a… Teenage room… The way you turn me on… – kezdtem hangosan énekelni. – Katy Perry! – kiáltottam oda neki.

Az asszony megrázta a fejét és lefullasztotta az autóját, mielőtt elindult.

– Pat, bolondokházába csuknak, ha nem hagysz fel a nyilvános veszekedéssel! – korholtam.

Tudod, hogy elveszítem a fejem, ha nem irányíthatom a dolgokat, és ez az egész teljesen kiborít!

– Hát így nem vagy valami nagy segítség! Eddig még egyetlen tisztességes tanácsot sem adtál! És most mit csináljak, megmondanád? Hol kezdjem? – visítottam elkeseredetten.

A nap, ami a legszebb lehetett volna az életemben, hatalmas katasztrófába torkollt: összevesztem mindenkivel, akiket a legjobban szerettem, és halványlila gőzöm sem volt, hogyan hozzam rendbe a dolgokat.

Igazán felelőtlen voltam. Hagytam, hogy Nina levelének lelkesültsége magával ragadjon, gondolkodás nélkül lemondtam a jövőmről, és a legcsekélyebb elképzelésem sem volt arról, mi lesz azután.

A családomnak minden oka megvolt rá, hogy utáljon engem.

Valóban csalódás okoztam nekik.

A telefonom csörgése szakította félbe a gondolataimat.

Carl hívott.

Felnéztem az égre, semmi kedvem nem volt beszélni vele.

– Szia, Carl!

– Na?

– Na mi?

– Na, hogy ment?

– Jól, gondolom én. Vagyis még nem tudom – zártam rövidre.

Tudtam, hogy Nináról kérdezne, és nem akartam megosztani vele, hogy ismét jóban vagyunk. Azt sem szerettem volna, ha Carl azzal nyúz: vegyem rá Ninát, hogy visszatérjen hozzá.

Rosszabb, mint Patrick, ha valamit nem tarthat az ellenőrzése alatt.

– Figyelj, találkoznom kell veled.

– Ne, Carl, szörnyű napom volt, halálosan fáradt vagyok, korán keltem, a meghallgatás, meg minden…

– Ne már, Mia, mindig ezt csinálod! Nagyon fontos dologról kell beszélnem veled, vacsora után átmegyek hozzád.

– De…

Nem sikerült befejeznem a mondatot, már letette.

Remek.

Az élet ismét átvette az irányítást… felettem.