HELENA MARTEN

A CITROMKERT

Helena Marten

A CITROMKERT

A mű eredeti címe

Der Zitronengarten

Copyright © 2014 by Diana Verlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Szalai Lajos

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAI LAJOS

Szerkesztette

VASS ANNAMÁRIA (1–20. fejezet)

KISS BÉLA (21–31. fejezet)

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 767 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Első fejezet

Frankfurt

1764. január 5.

– „…miként a Montanari családnál időtlen idők óta szokásban van, halálom esetén a céget fiamra, Robertóra hagyom, akire a családi vagyon hitbizományos egyben tartásának feladata hárul, hogy azt a szép régi hagyománynak megfelelően egyszer majd továbbörökíthesse legidősebb fiának.”

Luisa úgy érezte, mintha egy jeges kéz markolná meg a szívét. Ez hihetetlen!

– Biztos ön benne, hogy apám nem változtatta meg valamikor a végrendeletét?

A lány hangja, mint mindig, erőtlen csipogásként hatott. Túl halk volt hozzá, hogy kiemelkedhessen az ablaküvegen szakadatlanul doboló eső zajából. Úgy érezte, mintha az időjárás gúnyolódna rajta, mintha újra meg újra arra akarná emlékeztetni, ami három nappal korábban történt: apja, Domenico Montanari, foglalkozására nézve nagykereskedő, az ismert frankfurti Montanari & Figli{1} fűszer- és déligyümölcs-kereskedés tulajdonosa, belefulladt a szörnyűséges árvízbe, amelyhez fogható már évtizedek óta nem sújtotta a várost.

Eddig még el sem temethették a férfit, mert Frankfurt már napok óta mocsárvidékre emlékeztetett, amelyen át csak csónakkal lehetett közlekedni. Az ár a Römerberg legmagasabb pontját is elérte, elöntötte valamennyi utcát, minden víz alá került. Domenico áruinak egy részét felesége, Sigrid egyik barátnőjének, Grete Dietznek a pincéjében tárolta, akinek a háza egészen lent, a Majna partján állt. A kereskedő meg akarta menteni a Lazio tartományból csak nemrég beszerzett harminc kerék pecorino sajtot, s lement a már félig elöntött pincébe, miután Grete a családjával és a cselédségével egyetemben már rég elhagyta otthonát és portáját, majd elszállásolta magát Montanariéknál. Amikor végül Hans, a segéd csónakba szállt, hogy megkeresse Domenicót, már csak gazdája holttestét menthette ki.

Miért is vállalt magára ekkora kockázatot Domenico? – töprengett mindenki csodálkozva. Ugyan mit számított volna, ha némi sajt elúszik az árral? Az apja mindig takarékos ember volt, győzködte Luisa magát és másokat is. Vagyonos létére a spórolás nála a kereskedő legbecsesebb erényének számított. Újból és újból a Montanari család szerény eredetére emlékeztette mindannyijukat. Carlo és Giuseppe Montanari a Comói-tó mentén fekvő apró települések egyikéből nem egészen száz évvel korábban állt kereskedőnek. „Pomeráncos”-oknak és „citromszatócs”-oknak hívták akkoriban az olaszokat. Puttonnyal a hátukon járták a falvakat, s mindent árultak, amire a parasztoknak csak szüksége lehetett. Szinte hihetetlen, hogy ily primitív kezdeteket követően egy ilyen hatalmas kereskedőcég jött létre.

– Hogyan, kérem? – kérdezte a jegyző modoros hanglejtéssel, amelyet szemlátomást különösen kegyeletteljesnek vélt.

Luisa a tőle telhető legcsengőbb hangon megismételte a kérdését.

– Ter-mé-sze-te-sen!

A jegyző, apja egyik régi bizalmasa, ünnepélyesen kihangsúlyozott minden szótagot, mintha olyan emberrel beszélne, aki csak korlátozottan beszámítható. Luisa sohasem kedvelte, mert a férfi mindig úgy kezelte, mint holmi kisgyereket. Már tíz évvel korábban, amikor a niederurseli malom vételi szerződéséről volt szó, kérte az apját, hogy keressen másik jegyzőt, ám Domenico megint csak nem hallgatott rá. „Oly kitűnően beszél olaszul” – volt mindössze a válasza. És Roberto sem akart hallani a dologról. „Leereszkedőnek tartod? – kérdezte csodálkozva. – Pedig ő egy igen tisztességes ember.”

Hinrich Hocke, ez az ötvenedik életéve felé járó férfi, mindig úgy nézett ki, mintha skatulyából húzták volna elő. Csakhogy ma zokniban ült ott, mivel csizmája teljesen átázott az árvíz miatt. Most aztán megpróbálta feltűnés nélkül a kandallótűz felé tartani a lábát, valószínűleg abban reménykedve, hogy így majd gyorsabban szárad.

– Hagyd végre szóhoz jutni, Luisa!

Sigrid Montanari szálfaegyenesen ült annak a súlyos, gobelines kanapénak egészen a peremén, amelyet anyjától, Melusinétől kapott huszonhat évvel azelőtt, nászajándék gyanánt. Ha nem a peremén ült az ember, teljesen belesüppedt a hatalmas párnázatba. Luisa mindig is valóságos szörnyszülöttnek tartotta ezt a bútordarabot, s hat ülőhelyével egyértelműen túl nagy volt Montanariék nappalijába. A helyiség zsúfoltnak hatott e behemót miatt. Ám Sigrid, tetszik, nem tetszik, kedvelte a kanapét, s egyedül ez számított. A rheingaui szőlőbirtokon töltött gyermekkorára emlékeztette, ahol volt egy nagyon hasonló szófájuk.

Sigrid Montanari, lánykori nevén Klinger, negyvenes éveinek végén járva is ugyanolyan egészségesnek és frissnek látszott, mint az az ifjú vincellérlány, aki valaha volt. Szőke és derűs, rózsás arcú és sudár. Ezen a férje halála sem változtatott semmit. Jóllehet Luisa még sohasem látta anyját a vincellérasszonyok tipikus viseletében, a hozzávaló fonott hajkoszorúval, szilárd meggyőződése volt, hogy ez az öltözék állna neki a legjobban. Amikor egyszer tett egy ilyen irányú célzást, Sigrid hangos kacajra fakadt. Özvegyasszonyként most már különben is csak feketét viselt, s egyetlen ékszer gyanánt egy nagy fakereszt lógott a nyakában, amely némiképp apácaszerű külsőt kölcsönzött neki.

– De anyám, hát nem fogod fel, mit jelent ez?

Sigrid Montanari kerülte a lánya tekintetét.

– Nem, nem fogom fel! Hisz világos ugyebár, hogy Roberto Domenico örököse. Csak nem gondoltad alkalmasint, hogy te öröklöd meg a céget?

– „Arra az esetre, ha Roberto még elhalálozásom időpontjáig sem térne vissza, fivéremet, a tremezzói Eugenio Montanarit teszem meg vagyonom intézőjének” – folytatta kenetteljesen a jegyző.

Sigrid fekete színű özvegyi főkötőjének szalagjait babrálta, s igyekezett megőrizni higgadtságát. Vajon miért Eugenio? – kérdezte magában. A történtek után… Hisz választhatta volna a fiatalabbik fivérét, Andrea Montanarit is. Elkerülte volna valami a figyelmét?

– „Arra az esetre, ha bizonyossá válik Roberto elhunyta…”

Luisa a szeme sarkából látta, ahogy Sigrid keresztet vet, és hevesen megrázza a fejét.

– „…két leányomat, Luisa és Francesca Montanarit jelölöm ki, hogy együtt örököljék a cégemet.”

Luisa háta mögött a helyiségben tartózkodó negyedik személy, Matthias Bonfiglio, a család bankárja rémült krákogást hallatott.

A lány számára csak ebben a pillanatban derengett fel Hinrich Hocke szavainak jelentése. Mit mondott a jegyző…? Két leányomat?

– Megismételné ezt? – tette fel a kérdést.

– Megismételni? Mit?

A jegyző felvont szemöldökkel vetett rá egy pillantást, amely egyértelműen türelmetlenségről árulkodott.

– Azt… azt, amit az imént olvasott fel – suttogta Luisa alig hallhatóan.

Úgy érezte magát, mint akit fejbe csaptak. Segítség reményében az anyja felé nézett, aki feszülten a mennyezetre meredt, mintha ott olyan látnivaló lenne, amely sürgősen igényli a figyelmét.

– „…két leányomat, Luisa és Francesca Montanarit jelölöm ki, hogy együtt örököljék a cégemet” – darálta le Hinrich Hocke.

Tehát mégsem hallotta félre. Nemcsak hogy eltűnt és minden valószínűség szerint halott fivére, Roberto örökölte apjuk egész vagyonát – nem, mindennek a tetejébe most hirtelen felbukkant még egy lánytestvér is, akiről eddig sohasem hallott.

Ha Luisa az előbb még úgy érezte, kicsúszik a talaj a lába alól, most olyan benyomása támadt, mintha özönvíz ragadná magával. Mintha az odakint tomboló eső árhullámmá változott volna, hogy mindent elmosson, ami eddig a világát jelentette. Az ablaküvegek csörömpölve betörtek az első tajtékos hullám nyomása alatt. Anyja szekretere felborult, s egy hullámtaréjon éppen feléje sodródott. Egy második hullám letépte a függönyöket, átcsapott a kandallópárkányon, és kioltotta az imént még békés nyugalomban ropogó tüzet. A víz kitépte a jegyző kezéből a végrendeletet, mielőtt a férfi imbolyogva elsüllyedt volna az örvényben. Luisa mennydörgést vélt hallani, s úgy látta, villámok cikáznak az égen. A szél ostorként csapdosott a füle körül. Aztán száját és orrát vízzuhatag öntötte el, amelytől már-már megfulladt, majd a karosszékből is kivetette az ár. S miközben elmerült a fehér tajtékos sodrásban, még látta, ahogy a szemközti falon meginognak a Szent Hildegárdot, Szent Erzsébetet és Szent Orsolyát ábrázoló rézkarcok, mígnem végül az egész világ összeroskad. Szeme csak sötétséget látott, s körülötte minden forogni kezdett. Ha az apja haláláról azt hitte, hogy az volt számára a világvége, akkor most egyenest a pokolban találta magát.

Luisa belecsípett a karjába – ehhez a gyermekkorából származó trükkhöz folyamodott, amelyet mindig akkor vetett be, ha önuralomvesztés fenyegette. Itt most nem lehet, és nem is akar könnyekre fakadni, össze kell szednie magát. Felemelte a tekintetét, és körbepillantott.

Úgy tűnt, senki sem vette észre, mekkora érzelmi vihart váltott ki benne a végrendelet felolvasása. Anyja, mint mindig, most is uralkodott magán. Kecsesen lehajtott fejjel, a kanapéján trónolva az ölében tartott imádságoskönyvben lapozgatott, mintha minden a legnagyobb rendben volna, s pusztán a közelgő misére kellene még sebtében utánanéznie valaminek. Csodálkozásnak vagy akár irtózatnak nyoma sem látszott az arcán. Luisa tekintete továbbsiklott. A jegyző szemlátomást feladta, hogy a kandallótűznél megszárítsa a zokniját, és keresztbe rakta a lábát a szék alatt.

Luisa végül Matthias Bonfiglio felé fordult. A férfi ott állt mögötte, a borosserlegekkel telerakott diófa szekrénynek dőlve; egyik kezével néhány Sigrid szekreterén egymásra rakott könyvre támaszkodott, s úgy tűnt, időközben újra összeszedte magát. Amikor a frissen púderezett parókát viselő férfi észrevette Luisa kérdő tekintetét, az arcára tanácstalan kifejezés ült, és megvonta a vállát.

Matthias Bonfiglio nagy múltú bankárcsaládból, egyszersmind Frankfurt legjobb köreiből származott, ami már első pillantásra meglátszott disztingvált fellépésén. Luisa mindig is blazírt, unalmas alaknak tartotta, aki másokat kizárólag azok vagyoni helyzete alapján ítél meg, máskülönben pedig nem érdeklik az emberi sorsok. A lány magában csak döglött halnak nevezte, és nem értette, hogy apja, Domenico mit eszik rajta annyira. Tanácstalanságának ilyetén beismerése őhozzá mérten valóságos érzelmi kitörés volt.

Luisa ismét előrefordult. Anyja az imádságoskönyvébe fúrta a tekintetét, ajka pedig hangtalanul mozgott, mintha megtalálta volna a megfelelő szöveghelyet, amelyet most jól be kell vésnie.

Ám Sigrid csak tettette, hogy nem érzi magán Luisa tekintetét. A sikoltást, amely belehasított a nappali levegőjébe, ő hallotta egyedül, hisz ő adta ki magából, még ha csak gondolatban is. Minden sokkal rosszabb, mint amire számított. Szerencse, hogy éppen ül. Az ember csak ne mutasson ki semmit, volt mindig is a véleménye. Nem beszélnek róla, s akkor talán nem is létezik a probléma. Hogy tehette ezt vele Domenico? Most még a sírból is ideküldi a házba múltjának kísérteteit. Még ha közömbös is volt a számára, hogy mit érez a felesége és a lánya, gondolhatott volna legalább az emberek pillantásaira, amelyeket nekik most el kell viselniük. Vajon legközelebb melyik szennyes kerül a felszínre? Hisz minden családban előfordulnak olyan dolgok, amelyekről nem szokás beszélni. Miért is nem hagyhatta Domenico egyszerűen nyugton a múltat? Lehet, hogy holnap már ujjal mutogatnak rájuk.

Hinrich Hocke futó pillantást vetett Sigridre, mintha a beleegyezésére várna, hogy további csapásokat mérhessen rájuk. Miután az asszony meg sem rezdült, folytatta a felolvasást.

– „Ezenfelül két leányomra hagyom Niederurselben az Ursel-patak mellett álló malmot. Együtt gondoskodjanak róla, s töltsenek ott szép órákat a nekik kedves emberekkel…”

A malom az Ursel-pataknál! Luisa nem gondolta volna, hogy még keményebb dolgok is jöhetnek, ám halott apja máris rámérte a következő csapást. Luisa mindennél jobban szerette az egykori papírmalmot, amelyet Domenico kirándulóhelynek vásárolt meg a család számára. Annál is inkább, mivel végeredményben ez volt Montanariék egyetlen valós tulajdona, hisz a nem lutheránus olaszok Frankfurton belül nem vásárolhattak, hanem csak bérelhettek földet. A malom tehát egyfajta biztonságot is jelentett Luisa számára, bizonyos végső menedéket, ahogy titokban mindig is gondolt rá. Katolikusokként ebben a városban végül is csak megtűrtnek számítottak. Így sohasem lehetett tudni, mi minden juthat eszébe a tanácsnak vagy az egyháznak, hogy a más vallásúakat háborgassa. Eredetileg Sigrid akart mindenáron házat birtokolni az Ursel-pataknál, mivel a patak az ő kedvenc szentje, Orsolya után kapta a nevét. Ráadásul a malom olyan közel volt, hogy az asszony, ha vasárnap reggel egészen korán felkerekedett, még idejében odaért Oberurselbe a Szent Orsolya-templomban tartott misére. Ám egy zarándoklatot követően, amelyet Kölnbe, Szent Orsolya vértanúságának városába tett, Sigrid vonzalma a britanniai szűz iránt hirtelen kihunyt, s már csak ritkán ment fel a Taunus-hegységbe.

Luisa később a malom mellett belefogott egy melegház telepítésébe, benne a legkülönbözőbb egzotikus növényekkel. Bár citrom- és narancsfácskái a legintenzívebb ápolás és kedves rábeszélés ellenére is alig hoztak termést, s alighanem a fügére és az olajbogyóra is várnia kell még egy ideig, de ez mit sem számított – a malom és a citromkert, ahogy maga nevezte az ültetvényt, az ő kis saját birodalma volt. Ott mindig világosság és derű uralkodott, még ha ömlött is az eső, mint ma. Bár elég kicsi a valószínűsége, hogy a Taunus erősebb lett volna a fény, mint Frankfurtban (Niederursel nem feküdt nagyon magas helyen), őneki olykor-olykor mégis ez volt a benyomása. Úgy érezte, hogy ott, az ő citromkertjében más emberré válik. A citrusfácskák fanyarul friss illata és a gyümölcsök közül egyedüliként már az első évben beérő, lédús őszibarackok látványa felélénkítette életkedvét. Ha elfogyasztott egyet-egyet a barackjaiból, az első harapás előtt minden alkalommal óvatosan végigsimított két ujjával a bársonyos héjon. A gyümölcs nem azon nyomban tárta fel teljes ízét, hanem csak egy kicsit később, miután a húsát egy pillanatra a szájában tartotta az ember. Luisa gyakran fogadásokat kötött fivérével, Robertóval, melyikük képes hosszabb ideig mállasztani nyelvén az őszibarackot. Többnyire Roberto győzött, de Luisa nem is egyszer azt gyanította, hogy a fivére csal, s egyszerűen újból felböfögi az állítólag a szájában megtartott falatot.

És még valamit érzett a malomban: ahogyan a citromfáknak, a fügéknek és a narancsoknak időre volt szükségük, míg gyümölcsöt hoznak, ahogyan az őszibaracknak idő kellett, hogy ízét feltárja, úgy volt ez vele, Luisával is. Az ő ideje még nem érkezett el. Még neki is ki kell virágoznia, és elérnie az érettséget. Akkor majd végre beköszönt a boldogság, még ha eddigi életútján oly gyéren fordult is elő. Egy napon majd minden bizonnyal megérkezik, gondolta mindig, amikor egyedül volt a citromkertjében, és átengedte magát álmodozásainak.

De most hirtelen mindennek vége szakad. Arra kényszerítik, hogy ezt a helyet, az ő szeretett menedékhelyét megossza valakivel, akit egyáltalán nem ismer. Aki úgy tört be az életébe, mint derült égből a villámcsapás. Akivel ráadásul még „szép órákat” is el kell töltenie a malomban, a mindenkori „nekik kedves emberekkel”. S mindezt apjának, annak a gyáva hazugnak a rendelkezése szerint, aki nem tartotta szükségesnek, hogy még életében feltárja előtte másik lánya létezését. Mennyire megalázó!

Luisa az esőn át megfigyelte, hogy a Neue Kräme szemközti oldalán álló házban már meggyújtották a gyertyákat. Azok a hónapok, amelyekben ilyen korán beáll a sötétség, mindig is a legrosszabbak voltak a számára. Hamarosan bejön majd Dörte, az új lány, hogy náluk is meggyújtsa a fényeket.

– „Feleségemre, Sigridre Szent Hildegárd képmását hagyományozom.”

Sigrid ábrázatán átsuhant egy halvány mosoly, hisz a tiszteletet illetően Hildegárd apátnő lépett nála Szent Orsolya helyébe. Az asszony pár hónappal ezelőtt újra felfedezte magában a rheingaui nőt, s bár Hildegárd főképpen Bingenben fejtette ki tevékenységét, mégis rendszeresen átevezett a Rajnán, hogy a Rüdesheim melletti eibingeni kolostort igazgassa. „Nagy tapasztalatú asszony. Víziókkal!” – magyarázta családjának Sigrid hirtelen átpártolását.

Milyen gyakran megmosolyogta Domenico, Roberto és ő maga is Sigrid szentmániáját, idézte fel magában Luisa, s érezte, ahogy bensőjében még hevesebb harag gerjed apja iránt.

– „Végezetül pedig ráhagyom hűséges barátomra és tanácsadómra, Matthias Bonfiglióra kedvenc borosserleg-gyűjteményemet.”

Már csak ez hiányzott! Matthias Bonfiglio kis híján összerogyott. Keze görcsösen markolta a szekreteren levő, vaskos szentéletrajzok egyikét. A jó Domenico valóban elérte, hogy végrendeletével kölcsönösen egymás ellen uszítson mindenkit. Ráadásul alighanem minden szándékoltság nélkül. Most már nemcsak Luisa dühös rá, hanem Sigrid Montanarit is maga ellen tudhatja, aki természetesen sokkal inkább jogot formálhatna a borosserlegekre. Nem mintha ő, Bonfiglio nem méltányolná Domenico ajándékát! A kereskedő a köztük levő korkülönbség ellenére mindig jó barátként bánt vele, s ő lekötelezve érezte magát az egész család iránt. Különösképpen Luisa iránt, vallotta be magának kénytelen-kelletlen valamikor a felesége halála után, persze anélkül, hogy a vonzalma valaha is viszonzásra lelt volna. Ő ezt azzal magyarázta, hogy a lány szülei túlontúl feltűnően próbálták őt helyzetbe hozni mint kérőjelöltet, Luisa pedig a maga csendes, ám annál csökönyösebb módján elzárkózott a dolog elől. Furcsamód ő ezt sohasem vette tőle zokon, de a lányban szemlátomást maradtak utózöngék, tekintve, hogy néha igen undokul viselkedett a jelenlétében.

Sigrid Montanari, aki a jegyző közleménye alatt hallhatóan levegő után kapkodott, becsukta imádságoskönyvét. Hirtelen forróság öntötte el, így hát kioldotta álla alatt az özvegyi főkötőt, hogy a széles és fodros szalagokkal levegőt legyezzen magára. Domenico nagyon is jól tudta, ő ragaszkodik azokhoz a borosserlegekhez, amelyeket csak a legritkább alkalmakkor vesznek elő a diófa szekrényből! Ez az ősrégi edénygyűjtemény jóval értékesebb, mint Szent Hildegárd képmása. Matthias Bonfigliónál a serlegek természetesen a legjobb kezekbe kerülnek, de éppen ő az, aki minden további nélkül saját maga is vásárolhatna egy ilyen készletet, és illeszthetné azt bele a már meglevő, műtárgyakból és ritkaságokból álló gyűjteményébe. Palotákat tölthetnének meg mindazzal, amije már eddig is volt.

A csend, amely lassan szétterült a helyiségen, oly súlyosan nehezedett rájuk, hogy Matthias Bonfiglio úgy érezte, nyomban megfullad. Tekintetét Luisa szigorú kontyára szegezte, amelyet a lány egy fekete csipkekendővel kötött át. Ez a képződmény úgy trónolt a tarkója felett, mint valami idegen test. A lány már oda is fordult a bankárhoz, és jeges pillantásokkal méregette.

– Erről én nem tudtam – hebegte a férfi, és bocsánatkérő mozdulattal felemelte mindkét kezét, úgy, hogy a széles aranygyűrűjében ülő pompás, zöld drágakő megcsillant a kandallótűz fényében.

Te képmutató! – gondolta Luisa. Egy pillanatig valós gyűlöletet érzett felbuzogni magában a bankár iránt. Ám aztán a lelke mélyén be kellett ismerje, hogy a férfi aligha tehető felelőssé Domenico döntéseiért. Érezte, ahogy a dühe kétségbeesésbe csap át, s hogy zokogás tör felfelé a torkában. Ez az egész egy kicsit túl sok volt már neki. Előbb az apja halála, majd egy ilyen végrendelet! Szerette az apját, amíg az élt, s ez a szeretet a halála után sem változhat, függetlenül attól, mi vethető Domenico szemére. A halottaknak már csak ez a sajátja: semmit se magyarázhatnak meg vagy igazíthatnak helyre többé. Az apja szintén szerette őt, ezt pontosan tudta. Talán nem úgy, ahogy a fiát, Robertót szerette, de hisz a fiú ellenállhatatlan bájának, csinos arcának és sugárzó mosolyának köszönhetően különben is mindenki kedvence volt.

– Luisa…

Az anyja időközben felrugaszkodott a kanapéról, odalépett hozzá, és reszkető vállára tette a kezét.

– Azonnal írunk zio{2} Eugeniónak, ő majd kézbe veszi a dolgokat. Legalábbis addig, míg Roberto vissza nem tér – mondta erőteljes hangon, miközben vetett egy barátságtalan oldalpillantást Matthias Bonfiglióra.

– Roberto halott, anyám. Lásd már be végre!

Luisa a tenyerébe hajtotta a fejét, hogy elrejtse könnyáztatta arcát.

Sigrid vehemensen megrázta a fejét.

– Holttá kell nyilváníttatnunk – makacskodott Luisa fojtott hangon.

– Soha!

Sigrid elhúzta a száját, mint valami makrancos kisgyerek, aki szamárságokat beszél, s pontosan tudja, hogy nincs igaza.

– Semmink sincs, anyám. Itt állunk üres kézzel. Roberto pedig… valahol…

Luisának már nem volt ereje, hogy kitartson a véleménye mellett, amelyről tudta, hogy csakis az felel meg a valóságnak. Mert ha az anyja nem ragaszkodott volna hozzá annyira, hogy szeretett fia még él, ha a Montanari-ház összes lakója az ő kedvéért legjobb meggyőződése ellenére nem ugyanezt tette volna már két éve, akkor az apja talán új végrendeletet ír, másik örököst megnevezve. És minden másként alakul.

– Ki… ki ez a Francesca tulajdonképpen? – zokogott fel ehelyett Luisa. – Te tudtad, hogy babbónak{3} van még egy lánya?

Második fejezet

Szardínia

1764 márciusa

A ludak gyorsabbak voltak, mint a kutya. „A ludak a világ legjobb házőrzői” – mondta még előző este Stefano, aki éjszakára bezárta a szárnyasokat az istállóba. A tűz előtt ültek, és szárítgatták nedves ruháikat. Nemcsak túl hideg volt a március a Szardíniában megszokotthoz képest, hanem túl csapadékos is. Nuoróból jövet, eddigi utazásuk során megszakítás nélkül esett az eső. Mariangela, Stefano felesége örült ennek, hisz sárgarépát, hagymát és salátát nevelt kicsi kőházuk mögött. Francesca csak a Rio Mannura gondolt, amelyen másnap majd át kell kelniük. És természetesen a szúnyoginvázióra, mely a sok víz miatt minden bizonnyal a nyakukba szakad az idén. Meg a lázra, amelyet a szúnyogok magukkal hoznak.

Mariangela és Stefano öt vézna gyermekével egy szurdok végében lakott, félúton Bitti és Lodè között. Rinaldo és Francesca azért szánta rá magát erre a Monte Albo hegylánctól északra eső útra, mert itt biztonságban érezték magukat. A kőházon kívül nem volt más, csak Stefano birkanyájának az istállója, a ház másik oldalán pedig egy fészer, amelyben Mariangela olívabogyót konzervált és tárolt, s a közepén egy nagy szőlőprés trónolt. Terméketlen vidék volt ez, köves talajjal, és Francesca azt sem tudta, hová legyen a csodálkozástól, amikor meghallotta, mi mindent csikar ki ebből a földből Stefano és Mariangela. A férfi magas kőfalat épített a tanya köré, hogy kívül tartsa a farkasokat, a vaddisznókat és a banditákat. Valaha Rinaldo emberei közé tartozott, de aztán inkább a Mariangelával közösen folytatott élet mellett döntött, amely ugyan szűkös volt, viszont így a katonaság és rendőrség többé-kevésbé békén hagyta őket.

Francesca felriadt. A metsző birkaszag azonnal az orrába hatolt. Valami nincs rendben. Miért csapnak ekkora lármát odakint a ludak? Mintha egyre több szárnyas csatlakozna az izgatott gágogáshoz. Tökéletesen sötét van az istállóban, tehát még nem alhattak túl régóta.

Egy erős kéz visszanyomta a szalmába.

– Itt készül valami – suttogta Rinaldo.

Előkotorta a szalma alól a muskétáját és a pisztolyt, utóbbit az asszony markába nyomta. Mindkét fegyver még abból az időből származott, amikor a férfi altisztként szolgált a francia hadseregben.

Francesca szorosan magához vonta Graziellát. Bárcsak ne ébredne fel a gyerek! A lánya csupán négyéves, és bizonyára nem értené, hogy most néma csendben kell maradnia. Hogy meg sem mukkanhat, különben veszélyezteti a saját és a szülei életét.

– Miért nem ugatott a kutya? – suttogta bele Francesca a sötétségbe.

Rinaldo nem válaszolt. Az asszony csak azt hallotta, hogy kattan a muskéta elsütőbillentyűje.

Aztán hirtelen minden nagyon gyorsan történt. Valaki kívülről berúgta az ajtót, amely csikorogva feltárult. Francesca meglátta egy férfi körvonalait, kezében fáklyával.

– Carlo Musu emberei – suttogta oda neki Rinaldo, és meghúzta a ravaszt.

Fülsiketítő lövés tépte szét a csendet. Francesca egy pillanatig úgy érezte, mintha beszakadt volna a dobhártyája. Gyorsan oldalra hengeredett, maga előtt tolva a még félig alvó Graziellát. Rinaldo nyomban követte a példáját, úgy, hogy most felerészt az asszonyon feküdt. Vészhelyzet esetére már számtalanszor gyakorolták ezt az eljárást, mert minden egyes lövésnél felvillan egy szúróláng, ami az ellenség számára könnyebben kivehetővé teszi a célt. Tehát feltétlenül folyvást változtatni kell a helyüket. Rinaldo a hadseregnél elsajátította a katonák kemény kiképzési módszerét, s ezt a tapasztalatát egy az egyben átültette új, zendülői életébe is. Itt egyre megy, hogy férfi, nő vagy akár gyerek van-e vele.

Meleg vizeletszag terjengett a levegőben. Graziella a nadrágjába csorgatott. A birkákat is megriasztotta a lövés. Hangos bégetésük és a csengettyűik csörömpölése csak még jobban felidegesítette Francescát.

– Eltaláltam.

Az asszony hallotta, amint Rinaldo újratölt a sötétségben. A muskéta nem volt túl pontos lőfegyver. Ezek inkább füstöt és lármát adtak ki magukból, semmint hogy súlyos sebeket ejtettek volna az áldozataikon. Ám Rinaldo kiváló lövész volt. A kemény kiképzés, amelynek annak idején magát is alávetette, most kifizetődött.

A kislány nyöszörögve az anyjába kapaszkodott.

– Mamma, félek! Babbo ne csináljon ekkora lármát!

Francesca, akit a muskéta füstjétől elfogott a köhögés, csak nehezen lelte meg a sötétben kislánya fülét.

– Maradj csendben, amore{4}! Mindjárt vége az egésznek – nyögte halkan.

Aztán magától jobbra fényt pillantott meg, majd nem sokkal később egy kígyózó lángot. Ha Rinaldo el is találta a férfit, az még utolsó erejéből sikeresen odadobott a közelükbe egy égő fáklyát. Ők a sűrű füstben semmit sem vettek észre az egészből.

– Oltsd el a tüzet! – ordította Rinaldo, és megragadta a pisztolyt. – Majd én fedezlek!

Francesca eleresztette Graziellát, és felkapta Rinaldo gyapjúkabátját, amellyel addig takaróztak. Anyaga a tulajdon birkáiktól származott. Saját kezűleg nyírta meg az állatokat, fonta és festette meg a gyapjút, s szőtt belőle kelmét. Ő maga varrta meg. Ezt a kabátot most már többet fel nem vehetik.

Gyorsan rávetette a nehéz szövetet a lángoló szalmára, majd addig taposta, ugrált rajta, míg ki nem aludt az utolsó kis láng is.

Léghuzat súrolta a bal karját. Egy lövés, amely bizonyára épphogy csak, de elkerülte, mert fájdalmat nem érzett. Gyorsan újból hasra vágta magát a szalmába.

– A francba! – hallotta meg Rinaldo halk szitkozódását, mielőtt a férfi ismét elsütötte a muskétát.

– Add fel, Orrù! A markunkban vagy! Nincs rá esélyed, hogy élve kijuss innen. Kivéve, ha megadod magad.

Az asszony Carlo Musu mély hangját vélte felismerni. A férfi valószínűleg ott állt közvetlenül az istállóajtó mellett.

Musu és bandája egy hónappal korábban eladta magát Don Pasqualénak, azon nagybirtokosok egyikének, akik ellen ő is, meg Rinaldo is harcra kelt az embereivel. A két zendülő vezető sohasem ápolt jó baráti viszonyt egymással, ráadásul Carlo Musu Rinaldo szerint túl gátlástalan és brutális volt, még a saját embereivel szemben is; a közös ellenség azonban egyesítette őket. Most viszont, miután Musu elárulta ügyüket, Rinaldo nemcsak a sziget feudális urai és a Szárd Királyság hadserege ellen harcolt, hanem a környék, a Gallura leghatalmasabb bandája ellen szintúgy.

– Arra még várhatsz egy darabig – morogta Rinaldo.

Szabad kezével mélyebbre nyomta a szalmába Francescát és a gyereket, hogy védje családját az ellenség puskagolyóitól, melyeket nyomban kilőttek abba az irányba, ahol gyanították őket.

Mögöttük, a karámban felbégetett egy birka. Valószínűleg lövés érte.

– Körül vagytok véve. Te és la bella Eleonora.{5}

A bandavezér szavait kaján nevetés kísérte.

Francesca ezt a fedőnevet vette fel Eleonora d’Arborea tiszteletére, aki a tizennegyedik században a spanyolok ellen harcolt. Szardínián csak Rinaldo tudta, mi a valódi neve. La bella Eleonora, compagna del capo ribelle Rinaldo Orrù{6} – ez állt a körözvényben, amellyel az egész szigeten keresték.

– Ne hidd, hogy soká tart, míg felégetem ezt a vityillót!

– De hát hol vannak az embereink? – suttogta Francesca. Hat kísérőjük a kőház másik oldalán éjszakázott, a szőlőpréses fészerben. – Rég fel kellett volna ébredniük erre a nagy lármára. És mi van Stefanóval meg Mariangelával?

Nyugalmat erőltetett a hangjára, hogy ne rémítse meg feleslegesen a gyereket.

– Igen, a lövéseket mindenképpen hallaniuk kellett. Úgy tűnik, valami miatt nem siethetnek a segítségünkre.

Rinaldo szavai nem hangzottak túl reménykeltően. Francesca kifülelte, hogy a férfi éppen a lőpor utántöltésével foglalatoskodik. Akár teljes sötétségben, szinte zajtalanul képes volt a művelet elvégzésére, mert (ahogy az asszony maga is) számtalanszor elgyakorolta. „Ennek akár álmunkban is mennie kell” – mondogatta Rinaldo figyelmeztetően. Ráadásul hangot adott azon véleményének, hogy Graziella lassan elég nagy már a fegyverhasználat elsajátításához, ám Francesca hevesen tiltakozott ellene, s ki is harcolt némi haladékot. „Hisz még el sem bírja a fegyvert” – érvelt. Erre fel Rinaldo készített a lányának egy gyerekíjat, és faragott hozzá nyílvesszőket. „Gyerekkoromban nekem is volt egy ilyen” – mesélte akkor büszkén.

Graziella most halkan csacsogott valamit. Francesca nem tudta kivenni, mit suttog a lánya. Megszorította a kezét, és végigsimított a haján.

– Hidd el, mindez csak játék – próbálta elhinteni. – Hogyan jutunk ki innen? – fordult aztán Rinaldóhoz.

– Te és Graziella a padlásablakon át kisurrantok. Én majd itt feltartom Musut és az embereit. Mihelyt tiszta lesz a levegő, utánatok megyek. – Az arcához húzta a kislányt. – Egészen csendben leszel, ugye, Graziella? És pontosan úgy teszel, ahogy a mamma mondja?

Francesca inkább érezte, semmint látta, hogy Graziella buzgón bólogat. Az asszony előbb térdelő helyzetbe húzódzkodott, hogy aztán lassan felegyenesedjen.

– Nem, hagyjuk ezt, túl veszélyes! – ellenkezett. – Ha Graziella a létrán visítozni kezd, azok rögtön rájönnek, mire készülünk. Így eláruljuk, merre menekülünk.

Rinaldo kitapogatta a kezével az asszonyt, majd visszahúzta a szalmába.

– Graziella nem fog visítozni. Ő a mi lányunk, ő nem visítozik.

Ez éppen úgy hangzott, mint amikor Rinaldo hozzájut valamilyen új fegyverhez, s azt ecseteli az embereinek, milyen pontosan lehet célozni vele, vagy mennyire gyorsan tölthető.

Francescát ez nemigen győzte meg. Még ha Graziella kétségtelenül alkalmazkodott is a zendülők között folytatott élethez, s ezáltal a veszélyes helyzetekhez, azért mégiscsak kislány még.

– Nem hagylak itt egyedül, Rinaldo.

– Éppen most akarsz vitatkozni? Alig múlt pár órája, hogy begyakoroltuk, miképp juthatunk ki innen. Még ha állítottak is őrt odakint, te tudod, hogyan jöjj le a tetőről. Képesek vagytok rá! Idebent bármi megeshet. Például hamarosan berepülhet egy újabb égő fáklya.

Francesca tiltakozott volna, de Rinaldo megelőzte.

– Egyszer sem vagy képes azt tenni, amit mondanak neked? – sziszegte dühödten.

Az asszonyt olyan düh öntötte el, hogy egy pillanatra még a félelmét is elfeledte. Mit képzel ez magáról? Nem szorul ő rá, hogy a férfi parancsait kövesse. Ő aztán nem!

Ám ha most vitát nyit – térítette észre magát két mély lélegzetvétel után –, egy adott ponttól kezdve már egyáltalán nem fékezhetné meg az indulatait. Márpedig egy ilyen jelenetet most nem engedhetnek meg maguknak.

– Jól van, egyetértek – mondta a fogát csikorgatva. – De mihelyt kijutunk innen, azonnal utánajárok, miért nem jöttek segítségünkre az embereink, és hol van Stefano meg Mariangela.

– Hát még mindig nem fogtad fel? Te tényleg menthetetlen eset vagy – válaszolta Rinaldo nyomott hangon. – Ha nem hallják az itteni durrogatást, annak csak egy oka lehet. És ez az ok semmiképpen sem az, hogy többet ittak volna a kelleténél… Mind meghaltak, Francesca. Máskülönben már rég itt lennének.

A férfi hangosan vette a levegőt, Francesca pedig hirtelen mintha némi gyengédséget érzékelt volna a hangjában.

– Ne várjatok rám, hanem amilyen gyorsan csak lehet, hagyjátok el a szigetet! És fussatok minél messzebbre! Gond nélkül rátok találok, miután itt végzek.

Az ajtó felől eldördült egy újabb lövés. Francesca tompa becsapódást hallott, mintha a golyó teljes erőből a deszkafalba ütközött volna.

– Hé, Orrù, elszunyókáltál? – gúnyolódott Carlo Musu basszusa. – Ha azt hiszed, hogy bárki is a segítségedre siet, hát arra ítéletnapig várhatsz.

– Menj, Francesca, én megpróbálom feltartani őket.

Kitapogatta az asszony kezét, és szeretetteljesen megszorította.

Francesca még mindig dühös volt. Jól tudta, Rinaldónak csak az a fontos, hogy mentse Graziella és az ő életét. De hogyan gondolhatja, hogy ő, az asszonya, csak úgy egyszerűen magára hagyja? Mégiscsak ő az a férfi, akit szeret, az egyetlen eddigi életében. S ráadásul a kislánya apja. Mi lesz, ha sosem látja viszont? Ha a Musu-banda egyszerűen hidegre teszi, ahogy az embereiket is? Ha itt marad a férfival, kölcsönösen védhetik egymást. És ha meg kell halniuk, hát legalább együtt halnak meg.

Csak akkor szánta el magát, amikor Graziella sírva fakadt. Nem, Rinaldónak igaza van, még ha bosszantó is a parancsolgatása. Mindenekelőtt a gyerekére kell gondolnia. Graziella előtt még ott áll a jövő, és ő ezt nem veszélyeztetheti könnyelmű vagy önző magatartásával.

– Amore, most mi ketten mindjárt felmászunk a létrán. Emlékszel, amikor tegnap egyszer már odafent voltunk? Neked is tetszett, igaz?

Gyorsan kibogozta a szalagot, amely a kabátját fogta össze a dereka körül. Mászáshoz jobb, ha csak Rinaldo levetett térdnadrágját viseli, amelyet lovagláshoz is mindig hordott, különben a durva lószőr kidörzsölte volna a combját. Erre egyszer volt is példa, még közös életük legelején.

– Fogd a pisztolyt! – parancsolta Rinaldo, mintha még mindig a hadsereg altisztje lenne, az asszony pedig az alárendeltje.

– Nem, a pisztolyt itt hagyom. Csak akadályozna a mászásban, neked meg nagyobb szükséged is van rá. Különben amazok bejönnek és elkapnak, mialatt te éppen újratöltöd a muskétát. Ráadásul meglepetést okozhatsz nekik, hisz nem tudják, hogy van nálad egy másik fegyver is.

Érezte, ahogy a hideg vas a tenyerébe nyomódik.

– Magaddal viszed!

Francesca kelletlenül csúsztatta be a fegyvert nadrágja övébe. Csak semmi vita, győzködte magát újra. Nem akart haragos elválást, hisz nem tudta, viszontlátja-e még a férfit valaha. Néhány gyengéd búcsúszóhoz vagy akár egy bensőséges csókhoz azonban pillanatnyilag mégsem érezte magában a megfelelő hangulatot. Rinaldo mindig ezen a könyörtelen módon juttatta érvényre akaratát.

Mennyire hálás volt most egyszerre a ludak és a birkák csapta pokoli lármáért! Fülében még egyre visszhangzott a lövés, úgyhogy nem érzékelte, mekkora zajt kelt ő és Graziella, miközben négykézláb az istálló hátuljában álló létra felé másznak, amelyen a nyitott tetőtérbe lehetett feljutni. Az orruk hegyéig sem láttak, s az asszony csak azt remélte, hogy jól emlékszik a létra helyére.

Ujjai fába ütköztek. Igen, ez csak a létra lehet – végre! Mennyire hihetetlenül lassan halad előre az ember, ha egy kisgyerek van vele… Óvatosan kitapogatta a fokokat. Aztán még egyszer visszapillantott abba az irányba, amerre az istállóajtót, s azzal együtt a támadókat gyanította. Ha Graziellával egyszer fent lesznek a létrán, többé nem rejtőzhetnek el.

Megmarkolta a szülei képmását rejtő medált, amelyet mindig a nyakában hordott. Ez volt az egyetlen emléktárgya az anyjától, és sohasem vette le. Legyetek most velem, mamma és babbo! – rimánkodott volna legszívesebben torkaszakadtából.

Aztán Graziella keze után nyúlt.

– Most felmászunk a létrán, tesoro{7} – suttogta. – Úgy, mint tegnap. Öleld át a nyakamat, és kapaszkodj olyan erősen, ahogy csak bírsz! A lábaddal pedig kulcsold át a derekam! Történjen bármi is, ne engedj el! Megértetted?

– Igen, mamma – válaszolta komolyan a kislány.

Francesca érezte, mekkora igyekezetébe kerül a gyereknek, hogy bátornak és felnőttnek hasson. Egy pillanatra összeszorult a torka.

– Addio, amore!{8} – mondta olyan halkan a háta mögött levő, alig kivehető árnyalaknak, hogy Rinaldo nem hallhatta meg.

Az asszony azt gyanította, a férfi épp a muskétát tölti újra, de nem volt egészen biztos benne. Mindenesetre túl elfoglaltnak tűnt ahhoz, hogy asszonyától és lányától elbúcsúzzon.

Francesca felállt, s maga után vonta Graziellát. Kihúzta a pisztolyt nadrágja övéből, és keresztben a fogai közé szorította. Aztán a derekára emelte a kislányt, úgy, hogy egymásnak feszüljön a hasuk, majd a gyermek kicsi karjait a nyaka köré kulcsolta. Bal kezét, támasz gyanánt, Graziella hátához nyomta. Végül megindult felfelé a létrán, amilyen sebesen csak lehetett a sötétben.

Nehezebben ment, mint várta, mert szabad kezével és a lábával előbb ki kellett tapogassa a létra fokait. Graziella mindennek volt mondható, csak nehéznek nem, ám Francesca kisvártatva úgy érezte, mintha egy zsák kő lógna a nyakában. Minden alkalommal kész örökkévalóságnak tűnt, amíg biztosan megvetette a lábát a következő fokon, s egyidejűleg kézzel tovább tapogatózott felfelé. Ráadásul ez a furcsa íz a szájában. Hányinger kerülgette.

Jaj, ez fáj! Nyilván szálka ment a mutatóujjába, amikor megérintette a falétra újabb fokát. Aztán a kislány is kalimpálni kezdett a lábával.

– Hagyd abba, Graziella! – szűrte pisztolyt tartó fogai között.

Lejjebb csúsztatta a kezét, amellyel addig a gyerek hátát támasztotta, hogy megfékezhesse a rúgkapáló lábacskákat. A kislány egy szempillantás alatt lenyugodott.

Alighogy elérte a legfelső létrafokot, hirtelen fáklyafény gyúlt az istállóban. Ugyanabban a pillanatban lövés dördült. Francesca előbb a kurtán felnyüszítő Graziellát, majd egy merész szökkenéssel saját magát is felhúzta az előtte tornyosuló szalmába. A szíve oly hevesen dübörgött, hogy már szinte fájt. Vajon Rinaldo agyonlőtte a fáklyavivőt, mielőtt az bedobhatta volna az istállóba a lángoló fahasábot? Vagy talán amazok lőttek? Ne adj’ isten még el is találták Rinaldót?

Megragadta Graziella kezét. A hirtelen beállt sötétségben Francesca igyekezett kordában tartani ziháló lélegzetét. Feltétlenül meg kell tudnia, mi történt Rinaldóval. De hát nemigen szólongathatja anélkül, hogy felhívná magára a támadók figyelmét… Másszon vissza, hogy kideríthesse, sértetlen-e a férfi?

– Rinaldo… – suttogta riadtan. Ám a birkák olyan hangosan bégettek, hogy még a saját hangját sem hallotta.

Mi van akkor, ha eltalálták, s most odalent, alig pár lépésnyire tőle elvérzik egy lőtt seb által? Vagy ha az a fáklyás ember felgyújtotta a szalmát? Nem, ha így lenne, már rég észrevette volna a tüzet: a füstszag feljutott volna hozzájuk, a fényről nem is beszélve, amelyet nyilván ugyancsak észrevett volna.

Nem gyengülhetsz el, Francesca! – biztatta saját magát. Nem szabad arra gondolnia, mi minden történhetett, vagy történhet ezután. Tovább kell lépnie, nem hagyhatja, hogy megbénítsa a félelem, amely nőttön-nőtt benne. Vajon észrevette valaki abban a kurta pillanatban, amikor a fáklya fénye megvilágította odafent a létrán? Ha igen, akkor azok a fickók tudják: arra készül, hogy elmeneküljön az istállóból. Bárhogy is van, egyszerűen folytatnia kell, a terv szerint.

– Rajta, tovább, tesoro!

– Mikor jön babbo?

– Babbo mindjárt jön. Mi ketten csak előresiettünk, miközben ő odalent vigyáz, hogy a rossz emberek ne bánthassanak minket. Ő sokkal gyorsabb nálunk, és hamarosan utolér bennünket, majd meglátod.

Négykézláb elmásztak a tetőablakig, amelyen sápadt fény szűrődött be. Ott volt a fejőzsámoly, még Mariangela állította pontosan a nyílás alá. Az arcukba hűvös éjszakai levegő csapódott. Amikor Francesca felegyenesedett, és felállt a zsámolyra, látta a csillagokat. Az esőfelhők időközben elvonultak, s az asszonynak éppen a Göncölszekér ötlött a szemébe.

Rinaldo szenvedélyesen érdeklődött a csillagok iránt. Milánói és római könyvkereskedésekből (rossz lelkiismerettel) rendszeresen drága asztronómiai munkákat rendelt magának, amelyeket egy Sassari melletti faluba küldetett egy pap ismerőséhez, s majd kibújt a bőréből örömében, valahányszor felfedeztek valahol egy újabb bolygót. Az asszony eleinte egyáltalán nem tudta megkülönböztetni a csillagképeket, jóllehet az ugyancsak fontos volt az éjszakai tájékozódás szempontjából. Rinaldo viszont a csillagokat követve gond nélkül mozgott számára ismeretlen vidékeken.

– Most felemellek, s ha majd odafent leszel, mássz el egy kicsit az ablaktól, hogy ne légy az utamban! Aztán feküdj hasra, és maradj csendben, míg oda nem érek hozzád!

A csillagok megvilágították Graziella komoly arcocskáját. Úgy nézett ki, mint egy pici tündér vagy egy erdeimanó-hercegnő.

– Jól van, mamma.

És komolyan bólintott.

Milyen ámulatba ejtő is ez a gyerek! „A lányod nagyon okos” – mondta neki nemrég Costanza, Rinaldo helyettesének, Guido Murának a felesége. Francesca irigységet és neheztelést vélt kihallani ebből a bókból, hisz Costanzának egyáltalán nem volt ínyére, hogy Graziella a játékban mindig legyőzi az ő két fiát, a hatéves Tonit és a hétéves Luigit. „Én vagyok a vezér, mert vezér az én babbóm is” – jelentette ki rendszerint a kicsi lány, s nem ment bele semmilyen kompromisszumba. Egyszer majd olyan lesz, mint Rinaldo, annyi bizonyos.

Francesca tétovázott egy pillanatig. Ha Musu emberei már odafent várnak rájuk a tetőn, akkor elsőre a lányát fogják el. De mi mást tehetne? Felnyújtózkodott, és kicsúsztatta a pisztolyt. A vállára állította Graziellát, hogy a kislány kimászhasson a csillagos ég alá.

– Rajta, Graziella! Ahogy mondtam, jó? Előbb kibújsz, aztán hasra fekszel, és félrekúszol. Légy nagyon-nagyon óvatos, nehogy leess!

A kislány engedelmesen követte az utasításait. Szerencsére volt gyakorlata a mászásban: alighogy járni tudott, már megmászta a legmagasabb fákat is. Rinaldo legnagyobb büszkeségére s az ő, Francesca titkolt rémületére. Önkéntelenül behunyta a szemét, valahányszor Graziella zsenge ágakon egyensúlyozott, toronymagasan a feje felett. Most kifizetődik ez a tudás. Pillanatokon belül már semmi sem látszott az aprócska testből. Nyilván rendben ment minden. És Musu egyik embere se leste ki Graziellát, különben már rég hallott volna valami neszt. Francesca megkönnyebbülten felsóhajtott.

Ámbár a legnehezebb rész még csak most következik: izomból fel kell húzni magát a tetőablakhoz. Muszáj, hogy elsőre sikerüljön a művelet. Felkarjának izmai nem mondhatóak túl erősnek. És minden újabb kísérletnél csak tovább gyengülnének.

A tetőablak nem volt egyéb egy hosszú, vízszintes nyílásnál. Mindkét kezével a külső perembe kapaszkodott. Jó messzire kinyúlt, hogy a túloldalon maga után húzhassa a lábát, mihelyt a felsőteste felér. Ami szintén nem gyerekjáték, ezt tapasztalatból tudta.

És lám, megcsinálta! A megerőltetéstől reszkető tagokkal elidőzött egy pillanatig a tetőnyílás mellett. Nem volt semmi mozgás.

Hátradugta a pisztolyt a nadrágövébe, s az esőtől nedves tetőcserepeken lassan Graziella felé mászott. A gyerek tényleg mindent úgy csinált, ahogy megszabta neki, és most tágra nyílt szemmel nézett az anyjára. Francesca dagadt a büszkeségtől, és sürgős szükségét érezte, hogy elmondja Rinaldónak, milyen nagyszerű lánya van. A gyerek úgy viselkedett, mint egy tapasztalt, vén róka, jóllehet értelemszerűen teljesen elcsigázottnak és egyszersmind borzasztóan feszültnek kellett volna éreznie magát.

A holdfénynek köszönhetően idekint legalább néhány árnyalattal világosabb volt, s így láthattak is valamit. Az istállónak a házzal ellentétes oldalához, amely Bitti irányába nézett, hozzátoldottak egy terméskövekből rakott fészert. Attól néhány lépésnyire olajfa állt, egyik vastag ága csaknem a fészerig áthajlott.

Francesca egy pillanatig fekve maradt a tetőperemen, és belefülelt az éjszakába. Az ellenséget nem láthatta, de most távoli dörmögést hallott abból az irányból, ahol az istálló bejárata volt.

Ismét meg kellett terhelje még mindig sajgó izmait, amikor a karján függeszkedve leereszkedett a melléképület nádfedelére. Halk huppanással ért le. Csak nehogy beszakadjon ez a vékony tető! Graziella a lábával kalimpált, és kinyújtotta feléje mindkét karját, ahogy az asszony leemelte. Mindketten hasra feküdtek, hogy jobban elosztódjon a súly, majd fordulatról fordulatra gurulni kezdtek az olajfa irányába.

– Most a hátamra kell vegyelek, Graziella. Semmi esetre se eressz el! Mindkét karomra szükségem van, különben nem jutunk le innen.

Francesca leült a tető peremére, s hagyta, hogy a gyerek felkapaszkodjon a hátára.

– Jó szorosan tartasz?

– Igen, mamma.

Még egyszer utoljára körülnézett, mielőtt gyorsan a fogai közé szorította a pisztolyt, s függeszkedéshez kinyújtott karral elrugaszkodott a nádtetőről. Cuppanó zaj kíséretében a sáros talajon kötött ki, a hátán levő teher miatt azonban nyomban el is veszítette az egyensúlyát. Placcs! – bucskáztak bele mindketten a latyakba. Francesca oldalra dőlt, Graziella pedig, aki az utolsó pillanatig derekasan kapaszkodott, közvetlenül mögötte feküdt.

– Megütötted magad? – kérdezte még kissé elfúló hangon, a lánya felé fordulva.

A szeme sarkából megpillantotta a pisztolyt, amelynek markolata belesüppedt a sárba. A hosszú cső az ég felé meredt. Még szerencse, hogy nem sült el! Az akrobatikus gyakorlatok töltött pisztollyal a fogai közt és egy kisgyerekkel a hátán nem voltak kimondottan az ínyére valók.

Graziella megrázta a fejét, közben kezével a latyakban pocskolt.

– Akkor hamar, el innen!

Talpra húzta a gyereket, majd a karjára vette. Anélkül, hogy egyszer is körülpillantott volna, Francesca rohanva távolodott az istállótól, átgázolva Mariangela cukkiniágyásain, a tanyát övező, magas kerítésfal felé. Nyúl módjára cikázott erre-arra, pontosan úgy, ahogy Rinaldo tanította neki. „Amit a természet elénk tár, az mindig helyes – hangzott a magyarázata. – Csináld azt, amit az állatok: azok mindig tudják, mi a teendő, hogy túlélhessenek a vadonban.”

Végre elérték a kerítésfalat. Francesca nekitámasztotta a hátát az egyenetlenül rakott köveknek. A mellén érezte Graziella szívének kalimpálását. A kicsi legalább annyira kifulladt, mint ő maga, pedig a lányka nem is szaladt. Úgy látszik, őrá is áttevődött a megerőltetés. Egyre megy, az út további részét a lányának a saját lábán kell megtennie, mert ő már egyszerűen nem képes cipelni. Még jó, hogy közel s távol nem látható senki – úgy fest, nem vették észre őket.

Francesca kézen fogta Graziellát, és lopakodva megindultak a kerítés mentén a ház felé. Már csak pár lépés választotta el őket az épülettől, amikor meglátta, hogy nyitva van a hátsó ajtó. Előtte feküdt valami; az asszony egy emberalak körvonalait vélte felismerni benne. Egy mozdulatlan emberi alakét. Ki lehet az? Menjen oda, és nézze meg? Vajon ezek a disznók Stefanót és Mariangelát is bántalmazták?

Stefano nem mutatott túl nagy lelkesedést, amikor feltűntek nála. „Hát most támogatod az ügyünket, vagy nem?” – rivallt rá kényszerűen Rinaldo, amikor a férfi újabb és újabb kibúvókat talált ki, és ismételten a katonai járőrökre terelte a szót, akik gyakorta feltűnnek errefelé.

Ebben a pillanatban kilépett a házból egy férfi, fáklyával a kezében. Földig érő bárányszőrme kabátot viselt, arcát sebhelyek tarkították. Francesca ösztönösen leguggolt, és magával húzta Graziellát is egy szőlőtőke mögé. Most azért imádkozott, hogy a sebhelyes ne fordítsa feléjük a fáklyát.

Az idegen belevilágított a földön fekvő ember arcába.

Stefano! Francescának meghűlt a vér az ereiben.

Barátjuk melléből egy tőr fekete szarumarkolata meredt ki.

A férfi elégedett vigyorral az arcán lehajolt, és kihúzta a fegyvert a halálos sebből.

– Ez kinyiffant! – kiáltott be a házba, miközben felegyenesedett, és a pengét beletörölte a nadrágszárába.

– Meg ez a nő is – válaszolta belülről egy férfihang. – A mieink nem érték be félmunkával. Ahogy odaát, a fészernél sem, Orrù embereivel. Ő maga, a nőcskéje és a kölyök sem húzza már sokáig abban a sütőkemencében.

A sebhelyes rekedten felröhögött. Játékosan feldobta a tőrt a levegőbe, aztán ügyesen elkapta.

– A kijáratok is le vannak zárva a völgy felé, és felállítottunk egy járőrosztagot, hogy fésülje át a hegyeket, ha mégiscsak átjutna valaki a hálónkon. Bár ez valószínűtlen, de biztos, ami biztos. Most már odaát sem tarthat sokáig a dolog.

Az istálló felé intett a fáklyával. Francesca látta, amint az ajtókeretben megjelenik egy második alak.

– Ide hallgass! – mondta a sebhelyes. – Ha engem kérdezel, mehetne minden egy kicsit gyorsabban is, de hát Musu imádja, ha kiélvezheti. Minél lassabban zajlik az ilyesmi, számára annál kívánatosabb. Kiváltképp, ha Orrùról van szó. Őt nem egyszerűen lelőni szeretné. Élve akarja, hogy aztán nyárson sütögethesse. Ami meg a szép Eleonorát illeti… hármat találhatsz!

Harsány röhögés hallatszott. Aztán a két férfi visszament a házba, s behúzták maguk mögött az ajtót.

Francesca óvatosan kibontakozott merev testhelyzetükből. Most magukra maradtak Stefano holttestével. S odabent vannak a többiek. Mind halott.

Hirtelen egész testében remegés fogta el. A fogai olyan hevesen koccantak egymáshoz, hogy már attól tartott, akár az ellenség is meghallhatja. Graziella, aki egészen kicsire húzta össze magát, hamuszín sápadt arccal kuporgott a fal tövében. Úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban elájulhat. Francesca tudta, ha az idegei felmondják a szolgálatot, mindkettejüknek befellegzett. Erősnek kell lennie, erősnek, a gyereke érdekében. Nem szabad a halottakra gondolnia, sem Stefanóra és a szeretteire, sem pedig a saját kíséretükre. A férfiakra, akik szinte a családtagjaiknak számítottak. Hatan közülük elkísérték őket Nuoróba, hogy megalkudjanak egy csempésszel egy fegyverszállítmány dolgában. Természetesen nem hozták magukkal a teljes csapatukat: a legjobb embereik közül hátrahagytak néhányat, akikre a Terranovától északra levő téli táboruk őrzését bízták. Ráadásul az elmúlt évben fájdalmas veszteségek is érték őket. Egyiküket elfogták, s az most Terranovában ítéletre vár. Másik kettőt lelőttek, egy negyedik pedig átpártolt Carlo Musuhoz. Az, hogy éppen régi barátja, Andrea árulta el, igazi csapás volt Rinaldo számára.

Francesca rámeredt a kezében tartott pisztolyra. Lehetetlen, hogy ez is katonai munícióból származzon, ismerte fel az asszony. Amilyen réginek látszik, még az előző évszázadból való lehet. Legalább egy rőf hosszú volt, s majdnem olyan súlyos, mint egy vödör víz. A markolatát és a csövét művészi arab írásjelek díszítették. Korábban egy sejk fegyvere lehetett. Vajon hogyan került Rinaldóhoz? Lopta?

De ennek most nincs semmi jelentősége, kényszerítette vissza gondolatait a jelenbe. Inkább iparkodnia kellene, hogy mihamarabb kijussanak innen.

Felegyenesedett, és szótlanul felsegítette Graziellát is. Van ugyan némi elképzelése a menekülési útvonalról, de át merjen-e futni keresztben az udvaron? Nem, döntötte el nyomban. Még ha az út a kerítésfal mentén nem is a legrövidebb, mégis az tűnik biztonságosabbnak. Messzebb a fáklyáktól, amelyek megvilágítják az éjszakát, és a fülektől, amelyek gyanús neszekre figyelnek.

A két férfinak nyoma sem volt, és nem látott senki mást sem. Ismételten rövid megállásra késztette Graziellát, hogy figyelmesen körbekémlelhessen minden irányba. Semmi. A talaj a heves esőzések folytán síkossá vált, úgyhogy ügyelni kellett, nehogy megcsússzanak vagy hanyatt vágódjanak. Valahányszor egyikük lába belecsobbant egy pocsolyába, úgy érezte, mintha éktelen zajt csapnának, de nem történt semmi. A birkák valószínűleg továbbra is olyan hangosan bégettek, hogy hangjuk minden mást elnyomott.

– Úgy látszik, szerencsénk van a szerencsétlenségben… Oda nézz, Graziella!

Egy szekér körvonalai tűntek fel előttük. Francesca kis híján felnevetett a megkönnyebbüléstől. Minden rendben van, most már sikerülni fog a szökés. És Rinaldo minden bizonnyal hamarosan utánuk jön majd.

„Olyan, akár egy csapda – mérgelődött még előző este Rinaldo a völgy miatt, miközben végigfuttatta tekintetét a kopasz és meredek hegyoldalakon. – Csak a Bittibe és Lodèba tartó két út vezet ki innen? Vagy van valami más is, Stefano? – Átható pillantást vetett régi szövetségesére. – Egy ilyen ember, mint te, aligha telepszik le egy halálos csapda kellős közepén…” Stefano fülig érő vigyorra húzta a száját. „Mi sem könnyebb, mint kijutni ezekből a meredélyekből. Különösen arra a legkevésbé nehéz. – És észak felé intett, egy lankásan emelkedő dombra. – Még a birkák is túljutnak rajta.” Rinaldo csak a fejét rázta, s az embermagasságú kerítésfalra bökött, amely az egész tanyát övezte. „De mi van a kerítéssel? Repülni is tudnak a birkáid? Máskülönben hogy viszed ki őket innen?” Stefano tétovázott egy pillanatig, mint aki nehezen szánja rá magát, hogy elárulja a titkát. „Van egy kapu a falon – bökte ki végül. – Kívülről nem látható, mert a falat benőtte a bozót. És belülről sem, mert egy szekér áll előtte. Mariangelán, a gyerekeken és rajtam kívül senki sem tud róla.”

Francesca hátrafordult. Akart még vetni egy utolsó pillantást az istállóra, amelyben Rinaldót hagyta. Ám attól, amit látott, elborzadva kiáltott fel. Még épp idejében nyomta a szájára a tenyerét, hogy elfojtsa a hangot. Tűz! Mégpedig nem csak néhány gyenge láng. Lobogott az egész istálló. A tetőn mindenütt lángnyelvek kígyóztak elő, több tartógerendát már felemésztett a tűz, s azok össze is rogytak.

Nem, ez nem lehet igaz! Rinaldo – gondolta –, én kedves, kedves Rinaldóm…

– Babbo! – nyüszítette Graziella, és megpróbálta kitépni magát anyja kezéből.

Francesca keményen karon ragadta.

– A te babbódnak egész biztosan nem lesz semmi baja, amore! Egyszerűen lehetetlen, mert ő mindig talál valamilyen kiutat! – Az asszony megtett mindent, hogy a hangja biztosan és megnyugtatóan csengjen. – Hányszor megmentett már bennünket… És ki gondolta volna annak idején, hogy kitörhet a terranovai tömlöcből? Röviddel a kitűzött akasztás előtt! Addigra már mindenki keresztet vetett rá, de hisz ismered a történetet.

Igen, az asszony maga sem hitt már benne, hogy jóra fordulhatnak a dolgok, miután Rinaldót foglyul ejtette a szárd katonaság. Ám a férfi sikeresen megvesztegette az egyik foglárt, s ily módon megszabadult a kilátástalan helyzetből.

Füstszagot érzett. A völgyben lövések staccatója visszhangzott. Francesca elkapta tekintetét a lángoló pokolról, és újból visszafordult a falhoz. A szekér mögött valóban ott volt egy kicsi kapu, pontosan úgy, ahogy Stefano leírta. Ám előbb arrébb kellett tolnia a szekeret, máskülönben nem fért hozzá a reteszhez. Stefano ugyan roppant körültekintően járt el, de sajnos mégsem eléggé.

– Még egy pillanat, Graziella. Maradj nyugton ülve, máris kijutunk innen! – suttogta.

Mindkét kezével megragadta a kocsirudat, majd lendületesen nekifeszült, hogy gurulásra késztesse a szekeret. Az ormótlan jármű nyikorogva elmozdult egy kicsit a sárban. De a faanyag nyilván korhadt volt, mert hirtelen reccsenés zaja nyomta el a lúdgágogást és tűzpattogást; a kocsioldal kettétört, és nagy robajjal a rakodófelületre zuhant.

Imbolygó fáklyával és lobogó kabátban a sebhelyes rontott ki a kőházból. Egy medveprém sapkás, kövér férfi követte, lövésre kész puskával.

Francescának alig maradt annyi ideje, hogy levesse magát a sárba. Moccanni sem mert, még a fejét se emelte fel a hideg sárból. Ruháját nedvesség járta át. Friss birkatrágya bűze hatolt az orrába. Semmilyen válaszfal nem volt közte és a férfiak között, se egy bokor vagy sövény, csak a sötétség. De ha ő látja azt a két embert, nem láthatják azok is őt?

– Mi történt? – kérdezte a medveprém sapkás.

– Zajt hallottam.

– Én semmit se hallok. Látni meg még annyit se. Talán egy kísértet járkál a fejedben?

A kövér undorítóan röhögött.

– Idióta! A zaj egyértelműen hátulról, a szekér felől jött! – A sebhelyes a fáklyával Francesca irányába mutatott. – Az a micsoda korábban nem máshol állt?

– Nem is tudom, gondolod? Talán nézzünk utána… – felelte a kövér kétkedően.

Nem, ez nem lehet! Nem most, amikor ennyire közeli a menekvés… Francesca úgy érezte, bármelyik pillanatban megállhat a szíve. Minden egyre valószínűtlenebb. Amióta Szardínián él, már tucatnyi veszélyt kiállt. És ez tíz év óta tart. De ilyen szorult helyzetbe eddig még nem került.

Az istállóból előgomolygó füst egyre sűrűsödött, és összekeveredett a fegyverek lőporfüstjével. Olykor-olykor még ebből a távolságból is érezte a tűzből áradó forróságot. Az istállófalak esőtől átitatott faanyaga ellenállt ugyan a lángoknak, ám a helyiség belsejében levő szalma már nyilván lobogva égett. Minden résen füst tört elő. Ott, ahol korábban a tető volt, most egyetlen lángtenger látszott. Mindenfelé szikrák repdestek.

Az asszony hirtelen meglátott valamit, ami eleven fáklyaként, cikcakkban rohangált az udvaron. Egy égő birka, döbbent rá. Nyilván kimenekült a lángoló pokolból, s most zavarodottan futkos ide-oda. Átható bégetése Francescát a velejéig megrázta.

A két férfi, akik szintén tanúi voltak a borzalmas látványosságnak, újfent nyerítő röhögésben törtek ki.

– Itt van a kísérteted, Luca – tréfálkozott a kövér.

– Meglehet – morogta a sebhelyes kelletlenül. – De a biztonság kedvéért menjünk a kutyákért! Ettől a sok füsttől az orra hegyéig se lát el az ember. Azok a dögök majd átkutatják a kerítés környékét.

Alig fordított hátat a két férfi, hogy az istálló felé igyekezzen, Francesca kipattant fekvő helyzetéből, s amilyen gyorsan csak tudott, könyökén és térdén kúszva a kerítésfal felé kígyózott. Graziella még mindig ott kuporgott, ahol hátrahagyta, s a rémülettől tágra nyílt szemmel, egész testében remegett.

– Minket nem kapnak el, Graziella – suttogta oda Francesca a lányának. – Minket nem!

Könnyáztatta arccal felegyenesedett, és félrehúzta a reteszt. A kicsi kapu csikorogva felpattant. Francesca előbb gyorsan kilökte a kislányt. Még egyszer utoljára szemét a tűzre meresztette, amelyben a kedvese belül rekedt. Aztán maga is kiszökkent a szabadba.

Harmadik fejezet

Niederursel

1764 áprilisa

Egy portré, amelyen valaki teli szájjal nevet, mindenképpen szokatlan. Luisa ilyesmit korábban még sohasem látott. És azóta sem. De Sebastian ragaszkodott hozzá, hogy épp ezt a pillanatot örökítse meg. Ő, Luisa hátraveti a fejét. A gyöngysor úgy megfeszül a nyakán, hogy a kép szemlélője azt hiheti, bármelyik pillanatban elszakadhat a fonal, amelyre a gyöngyöket felfűzték. Két szeme egészen keskeny, arca pedig a nevetésre húzott száj miatt sokkal szélesebbnek hat, mint amilyen valójában. Ha ez nem is az a portré, amely előnyösen ábrázolja, valamennyi közül mégis ez a legkedvesebb a számára, mert olyannak mutatja, amilyen a valóságban volt. És mert Sebastian festette.

Hátrált egy lépésnyit, hogy jobban láthassa. Ő bal felől, Roberto jobb felől; ő nevetve, a fivére pedig hatalmas pupillával és kipirult arccal, fésületlen parókával és sötét foltokkal a szája meg az álla körül. Teljesen Robertóra vall, hogy nem borotválkozott meg egy olyan alkalomra, mint amilyen a testvérportré elkészítése volt, melyet Domenico szánt anyjuknak születésnapi ajándékul. És Sebastian még ezt is odafestette! Csak Roberto mellénye van korrekt módon begombolva a képen, jóllehet ő pontosan emlékszik rá, hogy a valóságban a legfelső gomblyuk szabadon maradt, s a mellény alsó szegélye sajátos csücsköt képezett, mivel az utolsó gomb árván fityegett. S a festő arról is lemondott, hogy a fűfoltot ráfesse Roberto ingujjára. Mi tagadás, bolond egy dolog, mi mindenre emlékszik az ember, s ugyanakkor mi mindent el is felejt!

Luisa kisöpört egy pókhálót a kép jobb felső sarkából. A pók sietősen lejjebb ereszkedett egy fonálon, majd a keret mentén elmenekült a padló felé. Igen, legfőbb ideje, hogy újra kitakarítsanak itt. Csak el ne felejtse megkérni Julchent, a Montanari család házvezető- és szakácsnőjét, hogy küldje ki az egyik lányt a malomhoz.

– Nos, itt volna. Már tettem bele szalmát. Nem a legfrissebb, de ön előbb úgyis becsomagolja a képet, nemde?

Gerlinde Bartels hangos zakatolással húzta be a malom előszobájába a kézikocsit, amely többnyire a növényültető ládák mozgatására szolgált. Fogatlan szájával, krumpliorrával és a sok ránc közül alig kilátszó, apró szemével arca egy kilencvenéves emberről árulkodott, a hanyagul a fejére borított fátylat viszont nyitva viselte, akár egy szűzlány. És többnyire úgy is viselkedett – mintha még előtte állna az egész élet. Már gyermekkora óta itt lakott a településen, ő volt Montanariék birtokának állandó intézője. A fia, Hans segédként a Montanari-irodán kereste a kenyerét, s Julchen, a szakácsnő az unokahúga volt. Luisa élt a gyanúval, hogy a téli hónapokban Gerlinde titokban a malomhoz tartozó házban lakik, saját házacskáját pedig bérbe adja. De hát miért is ne, gondolta. Ők télen különben sem használták az épületet.

Sigrid gyűlölte a Domenicóval közös gyerekeiről készült portrét, amelyet a férjétől kapott ajándékba. Roberto mindig viccesnek találta a képet. Azt, hogy az apjuk hogy viszonyult hozzá, Luisa nem tudta. Mindenesetre senki sem tiltakozott a családból, amikor azt Sigrid akaratának megfelelően kitelepítették a malomba.

Luisa lábujjhegyre állt, hogy vethessen egy pillantást az enyhén előredőlő kép mögé. Látni akarta az akasztója kialakítását. Az aranyozott gipszkeret mindkét oldalába kampókat tettek. A rájuk kötött zsinórok a kép közepén hurokban találkoztak, s ez az akasztó teljes egészében elbújt a kép mögött, amint ott lógott a falba vert szögön.

– Hát akkor lássunk hozzá! – mondta Gerlinde egy olyan gyerek buzgalmával, aki alig bírja kivárni, hogy játszhasson végre új játékszerével.

A matróna épphogy csak Luisa melléig ért, így csupán alulról találhatott fogást a képen. Viszont teljes erejéből megemelte a portrét, hogy a lány bal kézzel leakaszthassa a hurkot a szögről, miközben jobbjával maga is emelte.

Ám Luisa alig emelte le a képet, megérezve annak teljes súlyát, Gerlinde éles kiáltást hallatott, s a maga oldalán leejtette a padlóra.

– Hoppá!

Az öregasszony kislányos kuncogásra fakadt, mialatt Luisa még ocsúdott az ijedtségből. A keretről letört egy kiálló csigavonaldísz, így láthatóvá vált a fehér gipsz az aranyfüst alatt.

Luisa lehajolt a levált darabért.

– A stukkókészítő bizonyára vissza tudja ragasztani.

A kettétört csigadíszt letette egy kovácsoltvas kerti székre.

– Hát, igen, a Roberto úr… – szólalt meg Gerlinde, és annyira elmélyülten szemlélte a képet, mintha most látná először. – Már gyerekként is igazi vadócként viselkedett. Mindig minden ellen fellázadt. Na de micsoda napsugaracska volt! A csínytevésein többnyire mindannyian csak nevettünk. És ha néha mégis túlfeszítette a húrt, akkor a bűbájosságával igen gyorsan kimentette magát. Csak egyszer nem jött össze a dolog: amikor annak idején elrekesztette a patakot; akkor tényleg túl messzire ment.

Nem csak akkor, gondolta Luisa, de jobbnak látta, ha Gerlinde társaságában nem merül el mélyebben a témában. Különben még holnap reggel is itt ülnek majd a malomban, a fivérével kapcsolatos emlékekben tobzódva. Elszántan húzogatta-rázogatta a képkeretet, hogy láthassa, nem lazult-e meg esetleg még jobban a zuhanástól.

– Emlékszik még arra az esetre, amikor a fivérével egyetemben felcsaptak tolvajnak az őszi vásáron? – kérdezte Gerlinde, mintha Luisa hallgatása mit sem számítana. – Hans csak nemrég mesélte el nekem a történetet. Önök aztán borzasztóan féktelenek lehettek akkoriban!

Valóban, idézte fel magában Luisa vonakodva. Egyfajta bátorsági próbáról volt szó, amelyet Roberto csikart ki belőle. Hány évesek is lehettek akkor? Talán nyolc és tíz? Vagy inkább tíz és tizenkettő? Jóllehet ő volt az idősebb, mindig az öccse játszotta a vezér szerepét. Miközben a Römerbergen az őszi vásárban csatangoltak, Roberto hirtelen odahúzta egy féldrágaköveket kínáló standhoz, és felszólította, hogy lopjon el egyet a szemlére bocsátott darabokból. Amikor ő felháborodva ellenkezni próbált, a fiú azt mondta: „Ne légy már ennyire halvérű! Én is lopok egyet, legyen verseny! Aki a szebbik követ szerzi meg, az nyer.”

Azt, hogy ő halvérű lenne, természetesen nem hagyhatta annyiban. Mindig érzékeny volt az efféle hamisságokra, különösen, ha azok Robertótól származtak, akit imádott. Amikor a stand tulajdonosnője végre kilépett a deszkabódéjából, hogy tárgyaljon egy kuncsafttal, ő villámgyorsan cselekedett: kinyújtotta a kezét egy bársonnyal bélelt dobozkában levő, halványlila achátrögöcskéért, vagyis olyan portékáért, amely aligha lehetett túl értékes. Még alig süllyesztette kötényzsebébe a követ, valaki máris azt kiáltotta, hogy „Na nézzék csak a kis némbert!”, s erősen megragadta a karját. Élete legkínosabb pillanata volt ez. Egyáltalán meg sem próbálta kitépni magát az egyik kofa kezének satujából, hanem csak állt ott lehorgasztott fejjel. Roberto már rég árkon-bokron túl járt. Csak amikor a sebtében odahívott vásári felügyelő faggatni kezdte volna a lányt, tűnt fel újra az öccse hirtelen a semmiből. Az ékszerárus kofa felé nyújtotta nyitott tenyerét, amelyben egy világos rózsaszínű holdkő lapult, és lesütött szemmel ezt suttogta: „Annyira szépek ezek a kövek.”

Arnegunde – így hívták az ékszerárust, amit Luisa sohasem feledett el többé – legkésőbb abban a pillanatban ellágyult, amikor Roberto nyíltszívűen a szemébe nézett, és teljességgel magára vállalta a felelősséget. „Én vagyok az oka – mondta –, én biztattam fel a nővéremet. Pedig ő nem is akarta. Kérem, engedjék el Luisát, és dugjanak engem börtönbe!”

A jó asszony persze a vásári felügyelő és a standszomszéd kofa tiltakozása ellenére nyomban futni hagyta Luisát. És alighogy hallótávolságon kívül kerültek, Roberto máris sajnálkozó tekintetet vetett nővérére, és megint csak „halvérű”-nek nevezte.

– Van valamilyen hír egyáltalán Roberto úrról? – térítette vissza Gerlinde a jelenbe.

Luisa megrázta a fejét. Még mindig nem tette túl magát egészen öccse hirtelen eltűnésén. Két évvel ezelőtt Roberto botrányt keltett, amikor viszonyt kezdett egy zsidó cselédlánnyal. Az elrekesztett patak történetén túlmenően ez volt az egyedüli eset, amikor a fiú életében teljesen félresikerült valami. A lányt a gazdája elbocsátotta, s elkergették a zsidók utcájából is. Robertót kétszáz gulden megfizetésére büntették. Akkor egyetlen búcsúszó nélkül elhagyta Frankfurtot, s azóta senki sem hallott felőle, ahogy Minnáról se. Domenico még detektíveket is felfogadott, hogy kutassák fel a fiát, s azok eljutottak egészen Comóig. De nyomozásuk nem vezetett eredményre. Luisa a szüleivel, akárcsak mindenki mással szemben mindig vehemensen védte az öccsét, mert ő maga nagyon is jól tudta, mit jelent az, ha le kell mondania az embernek a nagy szerelemről. Ám apjuk halála óta fokozatosan megváltozott a hozzáállása Robertóval kapcsolatban. Ha még él, akkor őt, Luisát most bizony könyörtelenül cserbenhagyja. S mivel a lány ezt nem tudta elképzelni róla, inkább halottként kezelte.

– És az olaszországi kisasszonyról, az ön nővéréről, aki a malom felét örökölte?

Gerlinde már-már tolakodónak tűnt, ami különben nem volt jellemző rá.

– Nem tudjuk. Írtunk neki, de a kézbesítő nem járt sikerrel.

Luisa bosszankodott, amiért ilyen visszafogottan válaszol. Azért sem hagyja, hogy ez a nővér, ez a kísértet elrontsa a kedvét. Úgy tűnt, még Niederurselben is tud mindenki Francesca létezéséről. Azt, hogy az apja kettejükre örökítette a malmot, hallatlan szívtelenségnek tartotta – legszívesebben a puszta gondolatát is örökre száműzte volna. Domenico valószínűleg sohasem vette őt komolyan számításba. Mindig is ő volt a család leggyengébb láncszeme. Az, akit bátortalansága miatt sohasem vettek komolyan, aki egyszerűen túl csendes természet. Aki valahogy elütött a fajtájától – a napsugaras öcshöz, a domináns és sikeres apához s az önuralmát soha el nem vesztő anyához képest.

Az, hogy írtak Francescának, nem felelt meg teljesen a valóságnak. A jegyző ragaszkodott hozzá, hogy értesítsék. Ám mivel Emilia néni, akinél Francesca felnőtt Genovában, pár évvel ezelőtt meghalt, a gyerekei pedig szétszóródtak a nagyvilágban, nem tudták, merre keressék. Hinrich Hocke írt Tremezzóba is, de ott szintén fogalma sem volt senkinek, hol lehet a lány.

– De hisz hamarosan megjön Olaszországból a fiatalúr, az ön unokatestvére.

Gerlinde, mint mindig, rendkívül jól értesült volt.

Luisa elhúzta a száját. Eugenio bácsikája, a család Tremezzóban székelő feje, a Montanari & Figli bázeli kirendeltségéről Frankfurtba vezényelte fiát, Pier-Luigit, hogy karolja fel Domenico elárvult hozzátartozóit. Legalábbis addig, míg a frankfurti ág férfi utódja vissza nem tér. Zio Eugenióban természetesen fel sem ötlött a gondolat, hogy sógornője, Sigrid, és unokahúga, Luisa férfiúi támogatás nélkül is fenntarthatnák a céget.

– Képzeld el, Gerlinde – robbant ki belőle –, József német királlyá való koronázásának a napjára ígérte az érkezését! Tehát egészen pontosan március 29-ére.

Vágott egy grimaszt, mert mindenképpen meg akarta értetni az öregasszonnyal, mennyire gyermetegnek találja, hogy valaki egy ilyen napot válasszon antré gyanánt.

– Anyám meghívta valamennyi ismerősét, hogy a mi házunkból tekintsék meg Lotharingiai Ferenc István császár és a két főherceg, József és Lipót bevonulását a dómba. Hisz nem mindenkinek lehet háza épp a koronázási út mellett. A Montanarik mindig is császárpártiak voltak.

Luisa hátraszegte a fejét, mintha azt várta volna, hogy Gerlinde előtt meg kell védelmeznie ezt az álláspontot, amely miatt a cég a háború során – amikor az egész világ a porosz király pártján állt – nem kevés megrendeléstől esett el. Ám az idős asszony csak lelkesen rábólintott.

– S ki tudja, hátha Mária Terézia császárné is velük jön… az anyám ebben reménykedett – folytatta Luisa felbátorodva. Sigrid nagy híve volt Magyarország és Csehország királynőjének, akit jó katolikusnak, jó anyának és jó feleségnek tartott. – Ezek után képzelheted, mennyire nem hiányzott nekünk, hogy Pier-Luigi pont erre a napra szervezte meg az érkezését. Az egész ház tele volt vendégekkel, így azt sem tudtuk, hogyan szállásoljuk el, mert természetesen csak pár nappal korábban jelezte jöttét egy levélben. Anyám meg kellett kérje a barátnőjét, Grete Dietzet, hogy ő adjon szállást Pier-Luiginak az első napokban, jóllehet az ő házuk is a pincétől a padlásig tömve volt vendégekkel.

Luisa leguggolt, hogy felszedje a padlóról a gipszkeret egy további letörött darabját, amely eddig nem tűnt fel neki. Remélhetőleg vissza lehet majd ragasztani.

– S aztán? – kérdezte Gerlinde rendkívül kíváncsian.

– S aztán… – Luisa nevetésben tört ki. – Aztán egyszerűen színét se láttuk. Csak napokkal később kaptunk tőle egy értesítést, hogy Bázelban még fontos elintéznivalói akadtak.

– Na, ez aztán jól kezdődik…

Gerlinde olyan hevesen rázta a fejét, hogy a haját a halántékán összefogó két kis fésűfogas csipesz egyike kilazult, és az ajtóküszöbig repült.

– Mialatt a császár és a fiai elhaladtak előttünk, a mi figyelmünket végig más kötötte le: egyre azt kérdezgettük magunkban, vajon hol lehet Pier-Luigi, s hogy esetleg nem esett-e baja. – Luisa a szemét forgatta. – De azért mégsem sikerült neki, hogy elrontsa az ünnepünket. Mindezek ellenére nagyon szép volt minden.

Egy pillanatra elhallgatott. Aztán mély lélegzetet vett, s mintha csak magában beszélne, halkan azt mondta:

– Felőlem mind ott maradhatnak, ahol vannak. Kivéve persze Robertót.

A matróna éles pillantást vetett rá. Pont úgy, ahogy a fia, Hans teszi mindig, valahányszor ő, Luisa csodálkozást, sőt nemtetszést vált ki belőle a viselkedésével. Eddig sohasem tűnt fel neki, hogy Bartels mama és a fia között ilyen nagy a hasonlóság.

– Nos, már eleget traccsoltunk – utasította rendre gyorsan saját magát. Nem helyes, ha ennyire kitárulkozik a személyzet előtt. Még ha nagyon is kedveli Gerlindét. – Most siess, hozz odaátról néhány párnát és takarót, hogy bebugyolálhassuk a képet! Egyébként pedig itt van a hajcsíptetőd.

Az ajtóhoz lépett, felszedte a kis fésűfogas csatot, és odanyújtotta Gerlindének, aki még mindig a fátylában kutakodott.

– Én meg utánanézek, hogy vannak a növényeink. Talán már kitehetnénk együtt a keserűnarancsfákat a szabadba.

Egy széllökés kitépte Luisa kezéből a bejárati ajtót, amely nagy lendülettel a deszkafalhoz csapódott. A lány felpillantott az égen sebes iramban átvonuló felhőkre. Napfényes, ám még csípős áprilisi nap volt. Az első kakaskukorékolás előtt hagyta el a Neue Krämén álló házat. Jó kétórás gyaloglás után Eschersheimban az aprócska Nidda-hídon elfogyasztotta a reggelire magával hozott kolbászos kenyeret, a maradékot pedig megetette a halakkal.

A réti malom – a patak folyásával ellenkező irányban haladva – Niederursel határain kívül állt. Még a felső malom mögött. A malomkereket súlyos vaslánccal rögzítették, az építmény belső terét pedig lakássá alakították. A malomtavat majdnem teljes egészében sűrű tavirózsaszőnyeg borította. Az Ursel-patak vidám csobogással haladt el az épület mellett.

A szél rángatta az épület előtt felállított rudat. Luisa felvonta a Montanari család zászlaját – mindig így tettek, ha a családból jelen volt valaki.

– Ne hagyjuk a növényeket mégis inkább odabent? Még felborítja itt nekünk a szél a ládákat.

– Akkor vessen legalább egy pillantást a keserűnarancsokra, Luisa kisasszony, míg én a takarókért megyek! Már nyílnak ugyanis.

Luisa követte a szemével Gerlindét, ahogy az apró, ugrándozó léptekkel átmegy a stégen. Sigrid Montanari kifakult esküvői fátyla lobogva szállt a nyomában.

Lassan és meg-megállva megmászta a dombra felvezető lépcsőket, ahol Domenico öt évvel ezelőtt kivágatott néhány égerfát, hogy a helyükre felhúzzon egy kicsi házat. Az építmény falát citromsárgára mázolták, és olyan bőkezűen rakták tele fehér stukkódíszítéssel, mintha egy cukrász tombolta volna ki magát rajta. Nagyon rendjén való, gondolta magában Luisa, hogy ezt a kis babakastélyt – még ha csak titkon is – egy olyan elaggott tündér lakja, mint Gerlinde.

Elindult jobb felé, ahol az egykori raktár most a melegháznak adott helyet. Szinte valamennyi külső falat óriási ablakokra cserélték, s így az érzékeny növények elég napfényhez juthattak.

A keserűnarancs virágainak enyhén csípős illata egy csapásra egy másik világba repítette Luisát. Valahányszor belépett ebbe a helyiségbe, mindig olyan érzése támadt, mintha minden lehullana róla, ami a valódi életét jelenti. Mintha egy másik országban lenne. Vagy akár egy másik személy. Egy szenvedélyes, megigéző, gyönyörűséges olasz nő a maga citromkertjében. Nem tudta pontosan, mi az, ami ezeket az érzéseket kiváltja belőle. Bizonyára mindegy is. Ez van – s ez így van jól.

Mint mindig, most is tett egy kis kört, hogy üdvözölje a növényeit. Az ajtó mellett egy olajfa állt, félig eltakarva egy vörös homokkőből faragott Neptunusz-szobrot.

– Na, téged alighanem újból át kell ültetni – mondta Luisa halkan, és megsimogatta a fa ezüstös lombját. Felcsipegette az edény földjét takaró, kevéske lehullott levelet.

Végigment a soron, ahol az akácia, a még nem nyíló oleander, a gránátalmafa és a pálmák követték egymást, s végül megállt a citrusféléknél. A citromok, amelyek szőlőfürtök gyanánt csüngtek az ágakon, részben még zöldek voltak, miközben a mandarinok már megráncosodtak.

Luisa belefúrta az orrát a keserűnarancs fehér virágzatába. Az edény, mint mindig, most is billegett. Ő tudta ezt, s lábával a helyére tolta az alatta levő faéket.

A melegházban egészen hátul ott állt az ágyúcsőszerű öntöttvas kályha, s körülötte csoportosult egy vesszőből font karosszék, egy régi, kék kárpitos szófa és egy kerek asztalka. Ez volt Luisa kis édenkertje, az a hely, ahol olvasgatott és álmodozott. Még nyáron is itt időzött a legszívesebben, amikor valamennyi növény odakint volt. Csak az igen forró napokon keresett magának egy széket, és ült ki a patak közepén képződött kavicsos homokpadra, ahol a Taunusból érkező hűvös víz a lábát mosta.

A babért is vissza kellene már vágni, gondolta, miközben letelepedett a kék szófára, a lehullott olajfaleveleket pedig egyszerűen maga elé tette az asztalra. A szél megzörrentette az ablaküvegeket.

Milyen sokszor ült itt, és gondolt Sebastianra! Öt éve, egy verőfényes tavaszi napon látta először a festőt. Még most is pontosan emlékszik rá, mennyire nem akarta, hogy lefessék, hisz mindig is utálta, ha modellt kellett ülnie valakinek. Már maga a tény, hogy ilyenkor ő van a középpontban, félelmet és rémületet váltott ki belőle. „Az a végletesen unalmas figura ott a képen, az te vagy” – volt kénytelen újra és újra bevallani magának. Nem csoda, hogy soha nem történt semmi érdekes az életében. Ami pedig a szerelmet illeti, akár egy makulátlan papírlap. Nem vitás, olykor-olykor rajongás fogta el Roberto egyik vagy másik barátja iránt, ám mivel ő maga annyira szégyenlős volt, és igen távol állt attól, hogy fellobbantsa másokban a szenvedély lángját, nem történt soha semmi.

Amikor azon a napon meghallotta a paták dobogását a malomhoz vezető út felől, azonnal tudta, hogy csak a festő lehet az. Végül is ezért jöttek ki Niederurselbe.

Felállt a szófáról, és magában azon tanakodott, vajon Roberto időben visszaér-e. Alighogy megérkeztek Niederurselbe, az öccse azonnal eltűnt, mert találkája volt a felső malom molnárának csinos lányával. Mit kezdjen ő azzal az idegen férfival, ha az öccse késlekedik?

A melegház ajtajából figyelte, ahogy a férfi kiköti a lovát a kerítésrácshoz, s nekiáll, hogy lepakoljon az állat hátáról valami állványféleséget.

„Buongiorno!{9} – kiáltotta feléje az idegen, miközben felfelé sétált a malomhoz vezető ösvényen, jobb vállán az állvánnyal, a kezében pedig egy ládával, amelyben nyilván a felszerelését hordta. – Ugye jó helyen járok? Montanariéknál, a vízimalomnál?”

„Igen, jöjjön csak fel! Már vártuk önt.”

Felérve a melegház teraszára, a férfi letette a festőállványát és a ládát, majd leemelte Luisa előtt a kalapját.

„Sebastian König vagyok, a festő, akit az ön apjaura megbízott. Ön ugyebár Luisa kisasszony?” – kérdezte míves olasz irodalmi nyelven, még ha az r hangzót puhán is ejtette.

Az ember néha azonnal megérzi, ha valami különös dolog történik. S mindez egy égi szivárvány, tűzijáték, harangzúgás vagy díszlövések nélkül. A különlegesség semmilyen módon nem sejtette magát előre, minden a megszokottnak tűnt, Luisa mégis tudta, amikor a férfi ott állt előtte, hogy ez élete egyik nagy pillanata.

„Milyen szép ez a hely!”

Elismerő mosollyal nézett körbe.

„Nos, az öcsém is itt lesz mindjárt.”

Máris elfogta a hebegés. Csak mert a férfi, aki előtte állt, tetszett neki.

„De hisz nem sürgős. Az önök birtoka valóságos édenkert.”

A festő rávigyorgott.

„Könnyen idetalált?”– váltott át Luisa német nyelvre.

„Igen, nem volt különösebben nehéz. Mindazonáltal a lovamnak sürgősen vízre van szüksége. Máris idevezetem, és megitatom a pataknál. Aztán pedig majd megnézzük, hol lenne a legalkalmasabb a festéshez.”

„Úgy gondoltuk, itt, a szófán. A növények előtt.”

Luisa a háta mögé intett.

A festő tetőtől talpig végigmérte. Luisa érezte, ahogy lángra lobban az arca. Nem tudta, hogy egyszerűen csak álljon, vagy inkább tegyen bármilyen mozdulatot. Így még soha nem néztek rá.

„Nagyon csinos” – nyilvánította ki végül a férfi, és a szoknyájára mutatott.

Robertóval mindketten kiöltöztek, amikor reggel felkerekedtek Frankfurtból. A szoknya ezüstszálas, rózsaszín moaréból készült. Eddig még sohasem vette fel, mert túlzottan cicomásnak vélte. „Ez különleges alkalmakra való” – mondta az anyja, de ilyen különleges alkalmak az ő életében nem adódtak. Csak ezen a napon öltötte fel. Útban Niederursel felé mindvégig korholta magát, mert a szoknya szegélye a földet súrolta, és bepiszkolódott, ha nem tartotta állandóan felemelve. A kétórás gyaloglás az országúton nem volt a legjobb ötlet ruházata felavatására. Most viszont örült, hogy a festőnek tetszik a szoknya.

Miután Sebastian megitatta a lovát, visszatért a melegházhoz, és körülnézett.

„Jó itt a fény.”

Mintha övé lenne a világ összes ideje, bebarangolta a növényültető ládák sorait; itt egy gyümölcsöt vett kézbe és vizsgálta meg a súlyát, ott meg egy kavicsot szedett fel, amely jelentéktelensége folytán Luisának egyáltalán fel sem tűnt volna; szétmorzsolt az ujjai közt egy levelet, hogy beszippantsa a felszálló illatot. Mindeközben egy szót sem szólt, hanem csak a nyelvével csettintett elismerően hébe-hóba. Luisa eleinte kínosan érezte magát ebben a csendben, de aztán egyre mélyülő nyugalommal szemlélte a férfit.

Amikor visszaértek az égszínkék szófához, a férfi lehajolt, hogy félretolja a babérfás edényt.

„Hűha! – A festő felegyenesedett, és csípőre tette a kezét. – Ez aztán nehéz… De a babérnak nem kellene itt lennie, úgy gondolom. Hisz úgyse ismeri fel senki, hogy babér. Különben, manapság már csak igen kevesen tudják, hogy a babér a tisztaság szimbóluma. Én önt szívesebben festeném le a citromfák előtt. Az úgy mutat majd, mintha egy citromkertben ülne, valahol Itáliában.”

Ismét ide-oda szaladgált a helyiségben, és szemlátomást azon töprengett, mi minden kerüljön még a képre.

„Üljön le kicsit a szófára! Akkor jobban látom, nincsenek-e esetleg túlsúlyban a növények. Hisz önt is láttatni kell a képen, nem csak a citromokat.”

Luisa óvatosan leült a szófa közepére.

A festő hunyorogva szemlélte.

„Igen, így jó… Talán még egy kicsit kevésbé mereven.”

Kicsit kevésbé mereven? Könnyű neki… Luisa érezte, ahogy egyre görcsösebb lesz. És vajon mit kezdjen a kezével?

„Szabad?”

Még mielőtt a lány ráeszmélt volna, mire készül a festő, az lehajolt hozzá, és máris a csipkegallérját igazgatta. Érezte a nyakán a férfi kezének melegét. Szükséges ez? – kérdezte magában. Vajon minden festő ugyanígy babrál a modelljén?

„Micsoda egy szörnyeteg ez a gallér! – Sebastian felnevetett. – Így ni, sikerült felegyenesítenem.”

Még egy pillantás azzal a kék szemével, majd elégedetten bólintott.

Mialatt nekiállt, hogy felállítsa a festőállványát, Luisa igyekezett megmaradni ugyanabban a testtartásban, mozdulatlanul. Tapasztalatból tudta, hogy az segít leginkább, ha az ember hagyja, hadd kószáljanak messzire a gondolatai. De hirtelen nem jutott eszébe semmi, amiről elmélkedhetett volna. Nem volt kilátásban semmilyen nagy esemény, sem a saját kis életében, sem pedig a városban. Az utóbbi időben egyetlen könyv sem indította meg annyira, hogy még utóbb is azzal foglalkozna. Egyetlen családtag sem bosszantotta fel olyan mértékben, hogy még mindig izgatnia kellene magát miatta. Leszámítva persze Robertót, jutott eszébe, aki újfent annyira felelőtlenül viselkedik, hogy tulajdonképpen majd szétveti miatta a düh. Vajon hol lehet? Mit művel azzal a csúf kecskével, a molnár lányával?

Ebben a pillanatban Luisa csiklandást érzett a tarkóján. Minden feltűnés nélkül kicsit balra tekerte a nyakát, majd egy kicsit jobbra, mert nem tudta, vajon egyszerűen visszahajthatja-e a blúza gallérját anélkül, hogy tönkretenné a festő beállítását. De mi lehet ez? Egy hajtincs, amely kiszabadult a kontyából? Vagy – ó, borzalom! – egy rovar, amely bemászott a blúzába?

Önkéntelenül eszébe villant az egykori szomszéd lány, Katharina Heberer, akinek a múlt nyáron egy lódarázs fullánkja okozta a halálát. A hirtelen támadt felindultságtól csaknem sikoltozva felpattant, de aztán valami más lett úrrá rajta, amit nem tudott visszafogni. Előbb lökésszerű tüsszögés. Majd halk kuncogás. Végül nyílt nevetés. Aztán már egyáltalán nem bírt magával, és a kacagás oly hevesen robbant ki belőle, hogy kezével meg kellett támassza a derekát, annyira szúrt az oldala.

A festő csodálkozva pillantott fel az állvány mögül.

„Maradjon pont így! – kiáltott fel aztán lelkesen, és felkapta a vázlatfüzetét. – Ilyennek akarom megfesteni.”

Egy széndarabbal a kezében, gyors vonásokkal felvázolt a papírra egy portrét a lányról, amely a nevetése megragadására volt hivatott. És ez után a portré után egy másodikat. Majd még egyet. Egyre-másra tépkedte ki vázlatfüzetéből a lapokat, amelyek őszi falevelekként vitorláztak le a földre, s ott megállapodtak.

Már legalább tíz, papírra száműzött, nevető Luisa hevert a kék szófa körül, amelyen az igazi Luisa lassacskán lecsillapodott, s ekkor krákogás hallatszott az ajtó felől.

„Zavarok?” – hallatszott Roberto hangja.

Öccse egy órával ezelőtt még hófehér ingének ujján jókora fűfolt éktelenkedett, míg a parókája egy borzas kutyára emlékeztetett. És mintha mindez nem lett volna elég, még egy gally is beleakadt. A mellényét rosszul gombolta be, a nyakkendője kötése pedig teljesen elütött attól, amilyen még reggel volt.

Ahelyett, hogy válaszolt volna neki, Luisa újfent nevetésre fakadt, miközben a festő elégedetten bólogatott, s tovább jártatta szénceruzáját a papíron.

Luisát boszorkányos kuncogás riasztotta fel. Gerlinde Bartels állt előtte. Mint valami óriási sálat, egy régi gyapjútakarót kerített maga köré, hasa előtt pedig két tollvánkost szorongatott.

– Itt jólesik az álmodozás, ugye?

Luisa hunyorgott. A nap az arcába sütött. Milyen csodálatos dolog is a sötét hónapok után, ha újból fény veszi körül az embert! Felült a szófán, és kéjesen nyújtózkodott. Mi tagadás, tényleg elszenderedett. Igen, ez itt az ő édenkertje, a hely, ahol felidézheti magában a neki kedves embereket. Olyan jól érezte magát, ahogy már régóta nem. Vajon mások is annyira az emlékeikből élnek, mint ő?

– Ma reggel meglehetősen korán keltem, és hosszú az út Frankfurttól idáig – felelte kissé szabadkozva.

– S azt az utat visszafelé is meg kell tenni, Luisa kisasszony. Ráadásul még a kézikocsit is húzhatja maga mögött azzal a nehéz képpel… Mi a terve egyáltalán vele?

Gerlinde ledobta a két vánkost a fonott karosszékre.

– Az irodában akasztom fel. Hogy az én kedves Pier-Luigi kuzinom sohase feledje, valójában kié is a cég.

És hogy továbbra is ilyen szép ábrándokba merülhessek – egészítette ki magában. Hiszen más úgy sincs, ami mostanság értelmet adhatna az életének.

{1} Montanari és fiai (olasz)

{2} nagybácsi (olasz)

{3} papa (toscan nyelvjárás)

{4} drágám (olasz)

{5} a szépséges Eleonora (olasz)

{6} A szépséges Eleonora, a lázadók vezérének, Rinaldo Orrùnak a felesége. (olasz)

{7} kincsem (olasz)

{8} Viszlát, szerelmem! (olasz)

{9} Jó reggelt! (olasz)