A. M. Aranth

Cleadur

Dobszó a ködben

Holdárnyék-sorozat I.

©Holló-Vaskó Péter, 2014

Ez a kiadvány sem egészben, sem részben nem másolható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető át semmilyen formátumba, sem elektronikus, sem mechanikus, sem fénymásolt, sem más fotóeljárással rögzített formában a jogtulajdonos és a kiadó írásos engedélye nélkül. Minden ilyen cselekedet jogi eljárást von maga után!

ISBN 978-963-7051-74-6

Főnix Könyvműhely

www.fonixkonyv.hu

Felelős kiadó: Farkas Zoltán

Főmunkatárs: Hudácskó Brigitta

Média: Kiss Alexandra

Szerkesztés, korrektúra: Vass Annamária

Borító: Kovács Anett és Habai Dániel

Húgomnak, Juditnak, aki nélkül se Amy nem lenne, se Moonshadow nem épült volna meg. Köszönöm!

Gábornak. Mert Neked tetszene ez a történet a legjobban a világon. Álmodj édeset, barátom!

Kathleennek, aki amellett, hogy megtanított óangolul, többet adott, mint azt (valószínűleg) valaha is hitte. Líefe Wuldorfæder geatolice swefn þe!

Intro

„Azt beszélik, minden okkal történik.

Olyan, mintha lenne egy nagy könyv, melyben megírták mindazt, ami bekövetkezik. Mindennek megvan a maga ideje, rendje, oka és következménye.

Mindennek, kivéve minket.

Senki sem tudja rólunk, honnan jövünk, és hová megyünk. Úgy járunk ki-be a világban, mintha sűrű köd takarná el összes mozdulatunkat, lépésünket. És nekünk oda kell figyelnünk, hogy ez a köd szét ne oszoljon. Igen – nekünk ápolnunk kell a ködöt, amely védelmezőnk, testvérünk, lételemünk.

Bánatunk is, mert a ködben könnyű elveszni. A ködben magányos leszel, és fázol.

De mindennek megvan a maga ideje.

Hinnünk kell, hogy a köd is felszállhat egyszer, és valahogy mégis biztonságban élhetünk majd. Ám addig meghozzuk a szükséges áldozatokat, és megvédjük az ifjainkat. Bármi áron.”

CD1: Cleadur – Dobszó a ködben

Track No. 01.: Az új srácok

– Bocsáss meg neki, Uram, nem tudja, mit cselekszik!

– Miért, mit cselekszik?

– Szerinted? Megírja a saját halálos ítéletét!

Beletelt egy kis időbe, mire Jerry megértette, mire gondol padtársa, Will.

Két paddal előttük ültek az új srácok az osztályteremben, egy ikerpár, akik az államok egy potom négyezer mérfölddel arrébb fekvő településéről költöztek Moonshadow Glade-be. A fiúval úgy tűnt, minden rendben, és a lány se volt vészes, azt leszámítva, hogy a jelek szerint erős halálvágy fűtötte: az iskola egyenruhájához, a térdig érő szoknyához ugyanis nem vett harisnyát, és a szabvány fekete topánka helyett piros tornacipőt húzott.

– Húúú – suttogta Jerry. Előrébb csúszott a székén, és hosszú lábával meglökte az előtte ülő apró, fekete hajú lány lábát. Az nem fordult hátra, mintha nem vette volna észre.

– Hé, Lea! – súgta Jerry.

– Mi van már? – formálta szájával a szavakat hátrasandítva.

Will vigyorogva mutatott az új lány lábára. Lea előrehajolva kikémlelte, aztán sápadtan a srácokra nézett, és elhúzta a torka előtt a mutatóujját. Padtársa, a szinte már fehérbe hajlóan világos hajú Cecily is felfigyelt a dologra, s fejcsóválva nekiállt, hogy lerajzolja füzetébe az előttük ülő lányt.

Ha az osztályfőnökük, Stephen Durey észre is vette, hogy azok négyen nem rá figyelnek, nem mutatta; rendületlenül folytatta szokásos év eleji szónoklatát.

– …hagyományát. Egy olyan régi iskolának, mint a miénk, hatalmas öröksége van, és hűek kell legyünk a hírnevéhez. Ha valaki a Moonshadow-ból versenyre megy, készüljön fel úgy, hogy ne szégyenkezve térjen haza. De persze ennél többről van szó! Válasszatok olyan hobbit, ami kreatív, mint például Jerry és Will barátunk zenekara…

– Ami már nyolc éve kétfős – röhögött föl az első sorban Paul Stanley, az osztályelső.

– Minden indulás nehéz, Paul – intette rendre a tanár. – Megnéznélek majd téged az orvosi egyetem után, az első napodon a praxisodban!

A fiú arca elvörösödött, és súgott valamit a mellette ülőnek, de nem mert nyíltan visszavágni.

Willnek feltűnt, hogy a jövevények érdeklődve hátrakémlelnek. Tekintete összeakadt a lányéval, aki erre ragyogón rámosolygott, majd ahogy visszafordította fejét, mondott valamit a testvérének. Az bólogatott.

– Na, ha ezek is rajtunk fognak gúnyolódni… – nyögött föl Jerry.

– Nem hiszem – jegyezte meg megigézve Will. A lányt nagyon szépnek találta, még a gondolat is bántotta, hogy esetleg kineveti őt.

– Azért emelem ki a zenét – fordult az osztályfőnök az újakhoz –, mert hát jómagam is szakmabeli vagyok.

– A tanár úr is zenész? Min játszik? – kérdezte az új lány érdeklődve.

– A Swindle Sonata basszusgitárosa vagyok – húzta ki magát büszkén Durey. – Ne lepődj meg, ha nem hallottál még róla. A környékbeli bárokban lépegetünk fel, afféle dzsesszes rockot játszunk. De mi nagyon élvezzük, és pontosan ez a lényege! Vincent van Goghról ki hallott már?

Majdnem minden diák keze a magasba lendült.

– Na, remek. Tudjátok, mennyiért kelnek el a festményei manapság?

Paul Stanley, aki szülei révén otthonosan mozgott a gazdagok világában, jelentkezett.

– Persze. Legutóbb az egyik műve igencsak áron alul, mindössze tizennyolcmillió dollárért cserélt gazdát – fejtette ki, mintha egy hivatalos újságcikk szövegét olvasná fel.

– Hát, igen – mosolygott a tanár –, de azt is tudnotok kell, hogy egész életében egyetlenegy képét tudta eladni!

Döbbent csönd követte a szavait. Durey megköszörülte a torkát, és folytatta.

– Tudjátok, ilyen dolog a művészet. Mindenki azt hiszi, még az alkotó is, hogy másoknak, a közönségnek szól. De ez nem igaz! Minden igazi művész azért alkot, mert ez a lelkében van. Akkor is, ha senki sem figyeli. Bob Blaze barátom mondogatja: „onnan tudjuk, hogy még élünk, hogy zenélünk”, és ebben igaza van. Amíg a zene szól, addig élünk… Na de nem akarlak ezzel fárasztani benneteket, nyilván kíváncsiak vagytok, milyen tantárgyakból válogathattok most, hogy már kilencedikesek vagytok. Az újak kedvéért elmondanám, hogy nem vagyunk egy tipikus amerikai suli, hiszen a gyökereink európaiak, de kizárólag európainak se mondanám a rendszert. Azt tanuljátok majd, amit választotok, persze, van pár kötelező tantárgy. De aki azt hitte, hogy most összerakhatja végleges órarendjét, bizony tévedett…

– Neeeeeeeee – zengte az osztály csoportos kórusa.

– …ugyanis! Ugyanis Thomas Harper mester a változatosság kedvéért idén sem állította össze időben a listát. De a kötelező órákat máris diktálom, csak előtte még valami. Ének lesz idén is, Bernadette Lamoins tanárnő és én tartjuk. Máris felírhatja, akit érdekel: szerda és csütörtök délután kettő óra!

Will látta, hogy az új lány lelkesen körmöli az időpontot. Ez kezd érdekes lenni!

– És akkor diktálom is a kötelezőket. Irodalom velem hétfőn és kedden, első óra…

Amikor a köpcös, igen lelkes osztályfőnök elrendelte a szünetet, az osztály szokás szerint felbolydult: a diákok keresztbe-kasul átvágtak a termen, és a szünetről, a nyaralásról faggatták egymást.

Jerry és Will nyáron is sokat jártak össze, így nem akadt különösebb megbeszélnivalójuk, helyette nekiláttak a tízórainak. De a nagy szendvicsbontogatást és falatozást félbeszakították az új srácok.

– Sziasztok! – toppant vigyorogva a padjuk elé a lány, szorosan a nyomában padtársa. Nyúlánk volt, a haja hosszú, szőke, zöldeskék szeme ábrándosan mérte végig őket. A fiú szinte mindenben szöges ellentéte: alkatra hasonló, magas, vézna srác, de fekete hajjal, sötét szemmel és az indokoltnál néhány fokozattal markánsabb orral.

– Sziasztok! – ugrott föl Will, aki barátjával ellentétben még nem is harapott bele a szendvicsébe. – Ti vagytok a friss hús, mi? Én William Abbot vagyok, ez a mamlasz meg a legjobb haverom, Jeremiah Gray.

– Csá! – köszönt tömören Jerry, miközben legyűrte a falatot, hogy ő is beszélhessen.

– A nevem Amy, ez meg itt a lökött öcsém, Gary Soleil – felelte a lány, mire testvére idegesen pillantott rá.

– A bátyád, húgi.

– Még nem tudtunk megegyezni – vigyorogta Amy. – Állítólag csak pár perc különbség van köztünk… Szóval az van… a tanár úr említette, hogy van egy zenekarotok.

– Ez azért túlzás – nevetett Will. – Mi ketten vagyunk a zenekar. Két fő. Ami, valljuk be, rockbandának kevés.

– Rockbandának? – Gary szeme felcsillant. – Min játszotok, mi hiányzik még?

– Hát, én zongorázom, Jerry pedig gitározik. Meg énekel, nem is kicsit jól.

– Hééé! – A magas fiú rosszallón végigmérte.

– Most mi van, tényleg! Szóval, minden más kell. Dobos, basszer, szerkóval együtt.

Az ikrek jelentőségteljesen összenéztek.

– Ami azt illeti – nyilatkoztatta ki komoly arccal a lány –, ahol tavaly laktunk, Backridge-ben volt egy punkos rockbandánk, a Rumpuncs, és abban történetesen Gary volt a basszusgitáros, én pedig doboltam és vokáloztam.

Jerry álla jóformán a padon koppant.

– Micsodaaa?

– Hú, ez… – Will is hitetlenkedve mérte végig őket. – Ez… azta!

– Szóval, ha gondoljátok, jammelhetnénk együtt párszor, hátha tudunk alkotni valamit – vont vállat Amy.

– Naná! – Csapott le a lehetőségre kórusban a két srác. Régi álmuk volt már egy működőképes zenekar.

– Na, tök jó, hogy így gondoljátok – mosolygott a lány. – Van egy szép nagy garázs a házunkhoz, megpróbálom majd meggyőzni az ősöket, hogy hadd foglaljuk el, aztán ha megvan, akkor bele is vághatunk. Hé, Jeremiah, te is vettél fel éneket?

– Aha… de csak Jerry.

– Ja, oké… Na, akkor még beszélünk!

Az ikrek már indultak vissza a padjukhoz, de Will megállította őket.

– Amy, várj csak! Én a helyedben átgondolnám a cipőválasztást.

– Miért? – A szőke lány hökkenten vette szemügyre piros tornacipőjét. – Mi a gond vele? Tök új!

– Nem az a baj, csak előírás a fekete félcipő – világosította fel Jerry –, és komolyan veszik a szabályokat.

– Kicsoda?

– Az igazgató – válaszolta tisztelettel vegyes megvetéssel Will.

– Ilyen szigorú?

– Apára azt szokták mondani, hogy Caligula vagy Drakula gróf eltitkolt gyereke is lehetne – pattant föl energikusan a Jerryék előtti padból az alacsony, fekete hajú, szemüveges lány, és határozott mozdulattal kezet nyújtott. – Sziasztok, Lea Iras, a diri lánya. Igen, kemény az életem, és nem, én nem hasonlítok rá.

– Lea egy angyal – állította Jerry, mire az apró teremtés pukedlizett neki.

– Ja, egy fekete angyal. De visszatérve, Amy, jól tennéd, ha hallgatnál Willre. Apa tényleg véresen komolyan veszi az egyenruhakérdést…

– Ezért kaptunk belőle kapásból ötváltásnyit.

– Ezért – bólintott Lea, és visszaült székére. – Durey nem fog szólni, de apa igen, ha meglát, és az nagyon rossz lesz.

– Persze hogy Durey nem szól – vélte Gary. – Basszusgitározik egy bandában! Az első normális tanár, akit láttam! Király egy fazon!

– Na jól van, fanboy, gyerünk, ülj le! – Amy nevetve maga után ráncigálta, és lelökte a székére. – A király mindjárt visszatér!

Jerry és Will összeöklöztek a pad alatt.

– Ez az! – suttogta széles vigyorral Will. – Valami elkezdődött!

Aznap este Stephen Durey fütyörészve zárta be maga mögött a tanárit. Elhúzódott az értekezlet, mert az igazgató meg akarta vitatni az iskola egész éves programját, és aki korábban nem készítette el a tantervét, helyben kellett előállítsa. Ami persze sok időt vett igénybe. Stephen nem értette, egyesek miért képtelenek előre összeállítani ezeket a táblázatokat, arra kárhoztatva a tantestületet, hogy órákig benn üljenek az első napon. Tudhatnák már, hogy Arnold Iras nem az a főnök, aki elengedné az alkalmazottait a kért papírok leadása előtt!

Vállalta, hogy bezárja a tanári szobát, és utolsóként megy haza. Őt úgysem várja otthon senki. Nem szomorúan gondolt erre, egyszerűen még nem jött el a megfelelő pillanat a nősüléshez. Különben is, ott volt neki a kocsi, a zene meg a többi dolog, amit fontosnak érzett. Persze, egy bizonyos hölgy előkelő helyet foglalt el a szívében már jó ideje, de még nem vallott színt neki. Na, majd idén! Hiszen mostanra az összes hitelét törlesztette, határozatlan időre szerződtették a Moonshadow Glade-nél – minden készen állt.

Mosolygott magában, ahogy odaintett a portásnak a komor, sötét aulában. Thomas Harper barátságosan biccentett, és előjött a fülkéjéből, hogy váltsanak pár szót. Szokásos egyenruháját, a jellegtelen, bő, szürke köpenyt viselte. Stephen Durey soha nem értette, mi van ezzel a rengeteg furcsa ruhával itt a Moonshadow-ban. Oké, persze, hagyomány, és ő tisztelte is, de akkor sem értette. Meg hogy valaki ebben tanítson, és az utcán is ebben járjon… na, azt azért nem.

– Átkozott egy köd – jegyezte meg Thomas kifelé pillantva, a maga mély, recsegős hangján.

– Hát, az – értett egyet Durey. – Lehet, hogy haza se találok.

– Ezzel ne vicceljen, tanár úr! Amúgy is olyan rossz előérzetem van. Jöjjön, kikísérem a kocsijáig! Legalább rágyújthatok.

– Eszébe ne jusson, Thomas, nem vagyok én gyerek! – nevetett az osztályfőnök. – Ránk esteledett, ez igaz, de kinőttem én már abból a korból, hogy féljek a sötétben.

– Ugyan, tanár úr, legalább segítek vinni a dolgait – erősködött a portás. – Kicsit megmozgatom a tagjaimat.

Nem úgy festett, mint aki túlzottan igényli a mozgást. Stephen megveregette a vállát; nagyon örült neki, hogy a Moonshadow-nak ilyen kedves, barátságos kapuőre van. Ahol előzőleg tanított, modortalan és türelmetlen alakok álltak e poszton, és kész stressz volt elmenni a porta ablaka előtt. Na, itt más a helyzet.

– Üljön csak vissza, Thomas! – mondta mosolyogva. – Már ötödik éve járok be ide magam is, kitalálok. Látom, éppen tévét néz. Folytassa csak! Ha bármi baj van, ígérem, kiabálok.

– Kiabáljon! – rázta meg tréfásan a portás kinyújtott mutatóujját a tanár orra előtt.

– Jó éjt, Thomas!

– Jó éjt, tanár úr!

Durey még vidámabb hangulatban lépett ki a ködlepte éjszakába. Elindult a kövezett járdán a főkapu felé. Végiggondolta a másnapi teendőit, és úgy vélte, jólesnek majd az újabb munkás hétköznapok. Nem mintha semmittevéssel töltötte volna a szünidőt – a diákok elképzelni sem tudják, egy tanár mennyit dolgozik még nyáron is –, de hiányzott neki maga a tanítás.

Tehát akkor nyolctól egy irodalom a saját osztályával, kilenctől irodalom a tizedik évfolyammal, tizenegytől…

Várjunk csak… hol a főkapu?

Megzavarodva forgatta fejét a ködös sötétségben. A járdát szegélyező lámpák közül egyet sem látott, csak némi szórt fényből következtetett arra, hogy egyáltalán még az iskola előkertjében van. Vállat vont, és továbbment egyenesen. Hosszú volt a nap, elfáradt…

De lassacskán félelem lett úrrá rajta, mert hiába lépkedett a ködben, egyszerűen nem érte el a főkaput.

– Ez őrület – csóválta a fejét hitetlenkedve, miközben megállt, hogy kifújja magát. Észre sem vette, mikor kezdett futni. A metsző hideg ellenére folyt róla a víz, a szíve vadul kalapált.

– Stephen?

Összerezzent nevének hallatán. Gyorsan megperdült, de nem volt ott senki; csak sápadt, kísérteties, fehér fény vette körül.

– Ki az? – kérdezte elszoruló torokkal.

– Félsz, Stephen? – Nem is egy hangot hallott, hanem mintha nagyon-nagyon sokan beszéltek volna, döbbenetes szinkróniában.

– Hát, ami azt illeti… – nyögte Durey, és védekezőn maga elé tartotta a táskáját. – Kik vagytok?

– Édes a félelmed – sutyorogták mohón a hangok. – Végtelenül édes.

– Ne szórakozzunk egymással! – kiabálta a tanár. – Kik vagytok? Ha megtudom, kinek az osztályába jártok, nagyon megbánjátok még ezt!

– Senki sem szórakozik, Stephen – lihegték a hangok –, ez nem játék.

– Thomas! – kiáltotta Durey, most már rettegve. Arrafelé hátrált a járdán, amerre az iskolát sejtette.

– Senki sem hall, Stephen – susogták a hangok, és most már nevetés is vegyült közéjük. – Elvesztél a ködben. És akit elnyel a köd, azt nem adja vissza.

– Thomas! – Durey rohanni kezdett.

– Nem mész el. – Kezek ragadták meg a bokáját, mire elvágódott. – Ne fordíts hátat, ha hozzád beszélek… – A hangok most már nevettek, és Durey érezte, hogy a levegő megremeg körülötte, miközben egy láthatatlan erő egyetlen rántással, villámgyorsan lehúzta a járdáról, lehorzsolva tenyerét.

Eltűnt a szórt fény is, és nem maradt semmi más, csak a sötétség és a hideg köd.

Jerry álmosan törölgette a szemét az osztályteremben, és valami versikét farigcsált unalmában, de annyira béna volt, hogy egy idő után már nem is vette komolyan. Vele ellentétben zömök, szemüveges barátja, Will, láthatóan majd kicsattant az energiától, és lelkesen társalgott az előttük ülő Cecilyvel és Leával.

– Úgy látom, megfogadtad a tanácsot! – vigyorgott tele szájjal éppen a terembe lépő Amy Soleilre. A lány ugyanis a piros tornacipőt engedelmesen lecserélte egy fekete topánkára.

– Nem akarom kapásból az elején kihúzni a gyufát – mosolygott vissza. – Jó reggelt!

– Jó? Reggel? Egy mondatban? – nyögött föl Lea. – Nem lehet, hogy te még alszol?

– Nem, a mai reggel jó – jelentette ki kategorikusan a nyomában érkező Gary. – Hiszen ma irodalommal kezdjük a napot! Az irodalomtanárok istenével!

– A szüleitek mondtak már valamit a garázzsal kapcsolatban? – Érdeklődött rámenősen Will, bár Lea és Jerry is rosszalló pillantással jutalmazták érte.

– Hát… ez egy lassú ostrom lesz – ingatta a fejét Amy. – Még igazából ki se pakoltunk. Alig három napja költöztünk ám csak be!

– Nem sürgetésből… na jó, de.

– Fő az őszinteség – nevetett Gary.

A becsöngetést jelző harangszó szakította félbe a további párbeszédet – és a legijesztőbb ember, akit Amy valaha látott.

Egy elképesztően magas, sötét árnyék suhant végig a padsorok között, szinte hangtalanul. Földig érő, éjfekete köpenybe öltözött, melynek ujjából csak fehér kézfeje lógott ki. Hosszúkás arca szigorúbb volt a régi hadvezérek szobrainak arckifejezésénél is, hosszú, fekete haját szoros lófarokba fogta.

A tanári asztal mögé lépett, rátenyerelt, és ebben a pozícióban úgy nézett ki, mint egy óriási, fekete pók, amely a lehetséges prédák közt válogat.

– Ez nem az irodalomtanárok istene – állapította meg Gary elhűlve, félhangosan. Sajnos.

– Valóban nem az vagyok – csikorogta gúnyos mosollyal a férfi. – És ha nem egy olyan diák enged meg magának egy ilyen mondatot, aki tegnap érkezett iskolánkba, délután felmosatnám vele a kollégium padlóját, fiatalember. Nekünk pedig hatalmas kollégiumunk van.

A csendet vágni lehetett volna. Akár fakanállal is.

– Az én nevem Arnold Iras, és ha még így sem rémlene, jelzem, hogy én vagyok a Moonshadow Glade Iskola és Kollégium igazgatója. Ez a hölgy pedig mellettem Sophia Allmann…

Egy alacsony, szürke kardigánt és szoknyát viselő, feltűnően szép nő mosolygott az osztályra. Eddig észre sem vették, az igazgató annyira eluralta a termet. A hölgy hosszú, gesztenyebarna haja úgy omlott a vállára, mint a reklámokban, ajkán alig észrevehető, rózsaszín szájfény csillogott.

– …aki az új osztályfőnökötök – fejezte be Iras.

Gary felhördült, ám ezúttal nem egyedül.

– De miért? Mi történt Durey tanár úrral? – érdeklődött felnyújtott kézzel egy fiú a második sorból.

– Félted a jegyeidet, Tarou Souza? – csóválta a fejét Arnold Iras. – Sajnálom, Durey tanár úr igen hirtelen úgy határozott, mégsem dolgozik tovább intézményünkben. Biztosíthatlak azonban, hogy egyrészt a jegyeid idén is a saját munkádtól függnek, nem egy már kiismert szeszélyekkel bíró tanártól, másrészt remek osztályfőnökkel és kiváló irodalomtanárral pótoljuk a veszteségeteket. Sophia?

– Sziasztok! – lépett előre a nő, és megajándékozta csoportját egy szívmelengető, rózsaszín mosollyal. – Ahogy már tudjátok, a nevem Sophia Allmann, két éve végeztem kiváló eredménnyel közgazdaság és pedagógia szakon. Osztályfőnök még nem voltam, de alig várom, hogy megismerkedjünk egymással, és elkezdhessük a közös munkát!

Gary értett az előzőekből, most már jelentkezett. Az igazgató biccentésére megszólalt:

– De akkor Durey tanár úr… máshova ment tanítani?

– Nem adott felvilágosítást a terveiről – csikorogta Iras. – Valószínűleg a környéket is elhagyta.

– De ha a tanárnő közgazdaságot és pedagógiát végzett, akkor ki a kiváló irodalomtanár…?

Arnold Iras sötét mosollyal mérte végig.

– Hármat találhatsz – súgta neki Amy, mire testvére falfehérre sápadt.

– A tanárnő elkérte tőlem ezt az első órát, hogy felvehessétek a tantárgyaitokat – felelte az igazgató nyilvánvalóan kedvetlenül –, és bár nem igazán helyeslem az óracseréket és hasonló keveredéseket, látom benne a rációt. Így most nem irodalom lesz, hanem osztályfőnöki, de a szünet után találkozunk!

Elindult az ajtó felé, ám meggondolta magát, és visszalépett az asztalhoz.

– Van egy szabályom. Nálam testvérek nem ülhetnek egymás mellett. Márpedig ti, új srácok, csakis a Soleil ikrek lehettek. A további sustorgás megelőzése végett szétültetlek benneteket. Kisasszony, volna szíves helyet cserélni Cecily Cure-ral? A szőke lány az ön mögötti padban.

– De… de hát… nem csináltunk semmi rosszat! – méltatlankodott Gary.

– Neked nem mindegy, hogy a szőke, aki melletted ül, a testvéred, vagy nem? Ne perlekedj, ha nem tűnt volna fel, itt nincs demokrácia.

Amy már nem is mert reklamálni, csak grimaszolt, összepakolta a cuccait, aztán hátralépett, és lezuttyant Lea mellé, Cecily pedig előrement Garyhez.

– Gary Soleil vagyok… örvendek, Jégkirálylány!

– Cecily. – Hivatalosan kezet nyújtott a fiúnak, és szigorúan végigmérte szürke szemével. – Vagy tudod mit, te hívhatsz Jégkirálylánynak is.

– Mi már mintha ismernénk egymást – mosolygott Amy új padtársára. Az igazgató fekete hajú lánya visszavigyorgott.

– Így van!

– Most, hogy ezen is átestünk, én már itt sem vagyok. – Iras szemlátomást nehezen indult el, nagyon nem akarta átadni az óráját a tanárnőnek. – Viszlát!

Ahogy jött, úgy távozott: hosszú, halk léptekkel; furcsa köpenyének hála olyan volt, mintha a padló fölött suhant volna.

– Na szóval! – csapta össze a tenyerét Sophia mosolyogva. – Látom, egyeseket kellemetlenül érintett a váratlan osztályfőnökcsere. Tudom, hogy ez nem nekem szól, hanem a közkedvelt Durey tanár úr hiányának. Ahány értekezleten találkoztam vele, mindig egy nagyon szimpatikus, segítőkész és kedves ember benyomását keltette bennem, nekem is hiányozni fog. De az élet nem áll meg, és hogy egy kicsit jobb kedvre derítselek titeket, elárulok egy titkot. Érdekel benneteket?

Hülye kérdés. Persze hogy mindenkit érdekelt!

– Év vége felé, úgy tervezem, elviszlek benneteket osztálykirándulásra – árulta el a tanárnő. – Persze ez még nem annyira különleges, de gazdaságtan órán választunk majd pénzügyminisztert az osztálynak, és lesz havi osztálypénzünk is. Ha a miniszter jól végzi a dolgát, akkor nem egy- és nem kétnapos kiruccanásra megyünk, hanem ameddig a pénzünkből futja, akár egy egész hétre is. A célpont pedig a Wyvern-tavak…

Akkora éljenzést kapott, mint egy ókori hadvezér.

– A Wyvern-tavak! – Lea olvadozva fordult padtársához, egészen kipirult a lelkesedéstől. – Apró tavak tucatjai a hegyek között, faházakkal körbevéve… a földi paradicsom!

– Remélem az igazgató úr sem áll majd az utunkba – igyekezett Sophia úrrá lenni az izgatott hangzavaron. – Az ő feltétele biztosan az lesz, hogy mindenki jó jegyet szerezzen irodalomból. Az enyém meg annyi, hogy a leendő pénzügyminiszter teremtse elő a szükséges összeget, előre. Ha sikerrel jártok mindkét fronton, akkor megyünk. Na de a részleteket majd gazdaságtanon! Most pedig kiosztom az órajelentkezési lapjaitokat. Három papírt kaptok, két órarendet és egy táblázatot a választható tárgyakkal. A lista oszlopaiban balról jobbra megtaláljátok az óra nevét, hogy ki a tanár, az időpontot, a helyszínt, és végül az előfeltételt, ha van. Mindkét órarendbe írjátok be a megfelelő helyre, amit felvesztek; az egyiket majd elkérem tőletek, a másik a tietek. Jól vigyázzatok rá, el ne veszítsétek! Soleil kisasszony, megtenné, hogy segít kiosztani ezeket a papírokat?

Amy odalépett a tanári asztalhoz, Sophia pedig egy hatalmas köteg paksamétát nyomott a kezébe. Többlapos táblázatok, összekapcsolva.

– Mindenkinek egyet-egyet – mosolygott a lányra tanárnőjük olyan közelről, hogy Amy még a málnaillatú parfümjét is érezte.

– Oké – felelte, és máris odalépett az első padhoz.

– Na, adjad már! – Paul Stanley meg se várta, hogy Amy átnyújthasson neki egyet, lekapta a halom tetején levőt. Padtársa, a szintén éltanuló Jack Cavendish felvihogott.

– Kérlek – vont vállat a lány, és osztotta tovább a lapokat.

Paulék mögött egy különc fiú ült egyedül. Álmodozó pillantással mosolygott Amyre, szórakozott mozdulattal kisöpört egy göndör, fekete tincset homlokából.

– Grazie, bella! – Csibészes, huncut mosolyt villantott a lányra, ahogy átvette tőle a papírt.

Amy egyenesen zavarba jött.

Amikor visszaért a helyére, már ott várta a két órarend.

– Aki elfelejti ráírni a nevét, az megbukott az év eleji IQ-teszten! – tette még hozzá a tanárnő. – Na, hajrá!

Gary teljesen összezavarodva bámult a szinte véget nem érő listára. Irigykedve nézett hátra, és figyelte, ahogy Lea és Amy összebeszélve, halk kuncogás közepette máris írogatják a tantárgyakat. Will és Jerry szemmel láthatóan szintén összedolgozott. Gary zavart vigyorral, lassan oldalra fordult. Cecily döbbenten pillantott vissza rá.

– He?

– Jégkirálylááány – csúsztatta közelebb a lapját Gary a lányhoz –, segíííts…

– Segítek, csak ígérd meg, hogy nem nézel így rám többet! – nevetett újdonsült padtársa.

Egy darabig töltögettek, Cecily fojtott hangon suttogott tanárokról és órákról, aztán egyszerre csak ott kukucskált két oldalról Jerry és Will is.

– Vettetek föl törit? – kérdezte Jerry reménykedve.

– Naná! – vigyorgott Gary, ahogy lelkesen másolta Cecily órarendjét. – Meg matekot is. És ti? Mitek van még?

– Hát, itt van a miénk – mutatta a saját lapját Will. – Dolgozzunk már össze!

– Mi is, mi is! – nyúlkált hátrafelé Lea. – Jerry, add már ide a tied, hadd lássuk, mid van!

Hosszas egyeztetés után úgy nézett ki, összeállt az órarendjük. Mindnyájuknak volt pár kötelező órája, mint például irodalom, nyelvészet, történelem, közgazdaságtan és valamilyen fajta zene. Lea vívást is vett föl (Jerry villámgyorsan követte a példáját), floorballt, valamint hegedűszakkört. Jerry még a kreatív írást illesztette be az órarendjébe, és a külön énekórát – az ő nyomán ezeket vette fel Amy is. Gary a matekot választotta pluszban, valamint németet, sportnak pedig hirtelen felindulásból beírta Damien Karravánál a hangzatos „küzdősportok” órát. Will számítástechnikát és matekot jegyzett be külön, sportnak az európai focit. Cecily széles mosollyal húzta be órarendjébe a rajzot és a röplabdát.

– Ez nehéz kör volt – nyújtotta át Gary egy sóhajtás kíséretében a lapját az osztályfőnöknek.

– Azt látom, mert megbuktál az IQ-teszten – adta vissza kacagva a papírt Sophia. – A nevedet írd rá fölül!

– Ki más, ha nem az új fiú… – mosolygott magán Gary, majd ráírta a nevét a lapra, és visszaadta a tanárnőnek.

– Még van pár percünk – vont vállat Sophia, s lecsapta a paksamétát a tanári asztalra. – Szóval, ha már felhívtad rá a figyelmet, hogy új vagy itt, megkérdezem: bemutatkoztál a húgoddal az osztálynak hivatalosan is?

Az ikrek a fejüket csóválták, bár Gary a húg szónál büszkén kihúzta magát.

– És akartok?

Újabb fejcsóválás.

– Szoktatok mást is csinálni a fejrázáson kívül?

Ugyanazt tették, bár Amy most már szélesen vigyorgott.

– Oké, mi nem erőszakoskodunk – kuncogott az osztályfőnök –, ti meg titokzatoskodjatok csak!

– Két kérdés – súgta Amy Leának, amint a tanárnő szinte minden előzmény nélkül belemerült egy magyarázatba a testmozgás és az egészséges táplálkozás előnyeiről. – Első: ki a bájgúnár elöl, a második sorban?

– Carlo Assimi – vihogta Lea –, az olasz. Tavaly jött félévkor. Nehéz lekoptatni, és néha idegesítő, de nem vészes arc.

– Aha… És apukád miért öltözött kaszásnak?

– Iskolai hagyomány. A tanároknak és a diákoknak már nem kell ilyen izéket meg köpenyeket hordani, de régen kellett, vagy száz éve. A tanároké szürke volt, a diákoké fehér. Az igazgatóé fekete. Apa nagyon hagyománytisztelő, ő hordja ezt a köpenyt. Nélküle nem is nagyon látni.

– Tényleg, a portáson is láttam, hogy szürke köpenye van!

– Igen, Thomas is hordja. Mondhatni, egy húron pendülnek…

– De egyébként – mosolyodott el Sophia Allmann huncutul –, mivel én is új vagyok, senki sem ússza meg a bemutatkozást. És az ikrek kezdik!

– Ki hallott már Gregory Corsóról? {*}

A csendben nem hogy egy légy zümmögése feltűnt volna, de még a rovar lélegzetvétele is. Az igazgató oly elszánt arccal mérte végig az osztályt, mint aki éppen harcba indul.

Lélekben lehet, hogy ott is volt, valami csatatéren.

– Kimberly, az orrodat túrod, vagy jelentkezel? Előbbi. Értem. Akkor senki, ahogy gondoltam. Hiba, nagy hiba. Corso az egyik legnagyobb költőnk volt a huszadik században, aki hihetetlenül szépen fogalmazta meg többek között a halál és az elmúlás gondolatát. Elsőként az egyik verseskötetéről fogunk beszélni, bevezető gyanánt. A címe The Happy Birthday of Death. – Meglengette az orruk előtt a vékony könyvecskét. – A címlapján atomvillanás utáni gombafelhő látható. Mi ennek az oka? Kislány? – Amyre mutatott.

– A bombák… ölnek – felelte a lány falfehéren.

– Pontosan – bólintott az igazgató. – Úgy vélem, a költészet fogalmazza meg a legszebben és legteljesebben a halál jelenségét. Azért ezzel a témával kezdjük az évet, mert egyértelműen ez a legnehezebb, így innentől már csak könnyebbek jönnek majd. Aki tud egy az elmúlásról szóló művet értelmezni, az mindent tud értelmezni. Értve vagyok?

Nem várt választ.

– Az első vers, amelyről beszélgetni fogunk – dörögte, és találomra kinyitotta a könyvet. – A Bomba. Azért ez a címe, mert a lírai én a bombához mint eszményi fogalomhoz beszél benne. Ki kezdi az olvasást?

– Ez a napom ennél rosszabb már nem is lehet – súgta Gary a padtársa, Cecily fülébe.

– Te akarod? – fordult Arnold Iras harciasan Jerryhez. – Itt van – csapta le erőteljes mozdulattal a könyvet a nagydarab fiú elé.

CSATT!

A hang forrása az edző keze volt, amint bal tenyerébe csapta kőkemény jobb öklét.

– Damien Karrava vagyok – mennydörögte, és végignézett a küzdősportok órára jelentkezetteken. Gary senkit sem ismert, magányosan ácsorgott a húsz diák között. Damien lassan mindegyiküket végigmérte, és mint egy tigris, aki a táljába rakott ételt mustrálja, megnyalta a szája szélét. – Már alig vártam, hogy végre megtanítsam néhány puhánynak, hogyan kell egy jó kis csihi-puhit csinálni! Véssétek az eszetekbe: a küzdősportoknak nem az a lényege, hogy megvédjük magunkat a támadóinktól, okés? Hiába mondják ezt a puhány kis senkik. Mi kemények tudjuk, a küzdősportok arra jók, hogy laposra verhessük azokat az idiótákat, akik pont velünk húznának ujjat. Ezen az órán tehát alaposan megtanuljuk kitaposni másokból a szuszt, okés?

Kivörösödött; látszott rajta, alig várja, hogy taníthasson. Gary annyira már nem várta, hogy tanulhasson.

– Máris kezdjük! – bömbölt fel Damien jókedvűen. – Nem vesztegetjük az időt dumára, ez is sok volt. Álljatok párba, gyerünk!

– De tanár úr, utcai ruhában vagyunk! – hívta fel a figyelmet a tényre egy lány. – Ma lett meg az órarend, és nem tudtuk, hogy máris lesz tesi…

– A háború nem kérdezi, mikor állsz készen! Eljön, és harcolnod kell! – hörögte Damien. – Párba!

– Leszel a párom? – Gary kedvesen rámosolygott a mellette ácsorgó, alacsony, barna hajú lányra. Remélte, hogy ő tán csak nem veri rommá.

– Persze. – A lány közelebb húzódott hozzá. – Eve vagyok.

– Szia, Eve, Gary vagyok – mutatkozott be a fiú.

– Na, mindenkinek van párja? Három dolgot kell megjegyeznetek! – dörögte Damien. – Egy: a párod a kicsöngetésig nem a barátod, hanem az ellenfeled! Kettő: mindig ellenőrizned kell, hogy a párod lélegzik-e még! Három: a párod… mindegy, ez kiment a fejemből. Szóval. Az első gyakorlataink az ütések kivédései lesznek. Te ott, ide gyere!

Nem, súgta Gary agya, ne menj oda, fuss el! De hát rám mutat – felelte neki a fiú. Eve-re nézett, aki bátorítón mosolygott rá. Nem mutatkozhat gyengének. Előrelépett Damien Karrava elé. Az legalább két fejjel magasodott föléje, kidolgozott izomzatával és kettőbe font szakállával olyan volt, mint valami istenség a viking mitológiából.

– Ki vagy? – hördült fel Damien.

– Gary Soleil – hadarta a fiú.

– Helyes válasz – bólintott az edző. – Ezen az órán semmi tanár urazás! Itt nincs szükség finomkodásra, itt bajtársak, harcosok vesznek körül, és év végére már senki nem lesz puhány. Okés, Gary?

– Okés – bólogatott a fiú.

– Üss meg, de úgy, mintha gyűlölnél! – kiáltott rá Damien.

– De…

– ÜSS MEG!

– Jó!

Gary erőtlenül megpróbálta ökölbe szorított kezével eltalálni a tanárt. Tompa ütést érzett a gyomrában, egy erőset a mellkasán, és megperdült körülötte a világ, ahogy Damien a lecsapó kezénél fogva körbecsavarta, a földhöz vágta, s végül a gyomrába térdelt.

– Gary még nem elég erős! – állapította meg bömbölve az edző. A nevezett helyeselt volna, ha épp tudja, hol van, és kap levegőt. – Láttátok, mit csináltam?

– Nem – vallották be a többiek.

– Hogyhogy nem?! Nem figyeltek? Gary, állj föl, újra meg kell mutatnunk!

– Neeem – csóválta a fejét Gary, ahogy Damien kihúzta a térdét a mellkasából, és egyszerűen maga elé állította a szőnyegre, mint egy bábut. – T…tanár… úr… nem lehetne… valaki… mással?

– Sok a beszéd, Gary, üss! – dörögte az edző vigyorogva.

Durr! Gary már fekve is szédült, amikor másodszor landolt a földön. Damien Karrava térdével a gyomrában érezte, hogy még Arnold Iras után is lehet kicsivel rosszabb a napja.

– Na, ez lesz! – jelentette ki a tanár. – Állj fel, Gary! Most párban csináljátok! Egyszer az egyik üt, másszor a másik! Aki be tudja vinni a csapást, kap egy ötöst, itt és most! Gyerünk!

Talpra rántotta Garyt, aki csillagokat látott, és nem kapott levegőt.

– Ütsz először? – kérdezte Eve.

– Aha, bármit – kóválygott a fiú. Megállt terpeszben, becélozta a lányt, és szédelegve előrelendült…

Aztán megperdült, őrült erővel a szőnyegbe csapódott, és Eve beletérdelt a gyomrába.

Igen, még Arnold Iras után is lehet rosszabb a nap. Sokkal rosszabb.

Gary úgy érezte, egy ép testrésze sem maradt az óra után. Eve elmesélte neki, hogy az apukája diplomata, továbbá öt évet élt és tanult Japánban, ahol háromféle harcművészetet sajátított el. A fiú elhatározta, itt az idő, hogy megírja a Csináld magad! sorozatba az Így válassz párt küzdősportok órán című zsebkönyvet.

Amikor nagy nehezen fölvonszolta magát az osztályterembe közgazdasági órára, a többiek már ott voltak, és javában beszélgettek.

– …nem veszélyes, nem ma kezdte se Jerry, se én – csicseregte Lea. – A vívás nálunk családi hobbi, és… Hé, Gary, baj van? Úgy nézel ki, mint akit megvertek.

– Mert megvertek – bólogatott a srác, és nagyot szisszenve ledobta magát a székére. – Ez a Damien Karrava egy pszichopata gyilkos! Péppé vert, és utána közölte, hogy csak megmutatta a gyakorlatot. Én meg úgy ügyeskedtem, hogy kiválasztottam párnak egy pici lányt, remélve, ő talán nem pusztít el… erre kiderül, hogy fekete öves bunyós…

– Akkor nemcsak ügyes vagy, hanem mázlista is? – vigyorgott Lea.

– Köszi, ma jólesik a kedvesség minden formája – nyögte Gary. – Most milyen óra jön?

– Közgáz – ásította Cecily, fel se nézve kusza rajzából. Garynek az a nyomasztó érzése támadt, hogy a kép őt ábrázolja, öltönyben, egy karácsonyfa alatt ülve, szalaggal a nyakán.

– Az új osztályfőnökünkkel – sóhajtotta Will. – De vajon hova tűnt az előző? Nem hagy nyugodni.

– Engem se! – biztosította Gary megélénkülve. – Az az ember egy félisten, a diri viszont… utálom.

– Hé! – csattant fel Lea.

– Nem őt! Az óráját! Csak az óráját.

– Azért. Különben meg tegnap este a tanári lakások épületében jártam. A bátyámmal, Andrew-val szerettem volna megbeszélni pár apróságot, és akkor hallottam apa irodája előtt, hogy valakikkel róla beszél.

– Kikkel? – élénkült meg Will.

– Mit tudom én. Nem láttam sokat, csak annyit, hogy az egyikük apáéhoz hasonló, kék köpenyt viselt, meg Durey tanár úr nevét hallottam, de nem tudtam kihallgatni a beszélgetést, mert…

– Mert lebuktál? – nevetett Gary. – Akkor nemcsak ügyes vagy, hanem mázlista is?

– Haha, egy-egy, Soleil. Igen, lebuktam. Annyit mondtak, hogy eltűnt.

– Eltűnt? – csodálkozott Amy; még a kibontott csokijáról is megfeledkezett. – Így, szó szerint?

– Így, szó szerint. Eltűnt. Aztán kijött Andrew, hogy valami innivalót kerítsen nekik, és… fülön csípett.

– Eltűnt – ízlelgette a szót Gary. – Akkor… nincs meg. Nem elment, eltűnt. Nem tudják, hová.

– Különc figura volt mindig is – vont vállat Lea. – Miért ne költözne el valami nagyobb városba, ahol többet zenélhet? Nem titok, a zenekarának élt.

– És ugyan kikkel beszélte ezt meg az apukád?

A lány egy pillanatig elgondolkodott, mintha mérlegelné, erre mit feleljen.

– Nem tudom, valami szervezettől jöhettek. Talán valami tanfelügyelettől.

– Furcsa – jegyezte meg Amy is elgondolkozva. – És ők se mondtak többet?

– Én nem hallottam, lehet, hogy később megbeszélték.

– Nem lehetne Andrew-ból kiszedni valahogy? – kérdezte Jerry.

– Esélytelen – legyintett az Iras lány. – Andrew egy igazi kötelességgombóc, soha nem beszélne, ha apa megtiltotta neki. Ráadásul bent sem volt egész végig, nem tud mindent.

– Miért beszélné meg ezt egy iskolaigazgató bárkivel? – töprengett a mindenben logikát kereső Will. – Ennek így nem sok értelme van. Nem is beszélve arról, hogy ősidők óta ide járok, de még soha nem jött semmiféle tanfelügyelet a suliba.

– Ráadásul ezt az intézményt egy külön néven emlegették – tette hozzá Lea már egészen súgva. – Modeus Carva.

– Ha létezik ilyen intézmény, akkor nyoma van az interneten – jelentette ki magabiztosan a világháló gerillája –, ha pedig van ott bármi, én holnapra megtalálom. És mindent megtudok róla.

– Willnél pedig a „minden”-t csupa nagybetűvel írják – vigyorgott Jerry –, és akkor a rejtély azon része megoldódik, hogy kik voltak ezek az éjszakai látogatók.

– Az is valami – jelentette ki Amy. – Az első lépés. Ha rájövünk, ők milyen szervezetet képviselnek, kideríthetjük, hogy milyen okból… tűnt el Durey. A végén még mi találjuk meg az irodalomtanárt, akit elrabolt a gonosz nagynénje, és bezárta a pincébe borsót fejteni.

– Ezzel ne viccelj! Lehet, hogy baja esett! – csattant fel Gary.

– Kinek esett baja?

Összerezzentek. Sophia Allmann sétált el mellettük negédes mosollyal.

– Senkinek – válaszolta gyorsan Will.

– Reméljük – jegyezte meg morózusan Gary.

– Most pedig – a tanárnő újra felvillantotta megnyerő mosolyát, amitől csinos porcelánbaba-arca még szebb, de egyben még mesterkéltebb is lett – nekivágunk ennek a zavaros nevű tantárgynak. Ne ijedjetek meg, de lesz egy kevés köze a matekhoz, földrajzhoz, szociológiához, médiaismerethez is. Hiszen sok-sok dolog alkotja a közgazdaságot. Nemcsak néhány tőzsdés számításai, hanem összetett, apró részletek. Mint mindent. Célom nem kevesebb, mint év végére képessé tenni benneteket arra, hogy a dolgok mögé lássatok: értsétek, hogy működik a gazdaság, a kereskedelem, a pénzvilág. És hogy ezt a gyakorlatban is lássátok, létrehozunk itt az osztályban egy miniatűr gazdaságot. Mr. Jeremiah Gray, ki a gazdaság elsődleges irányítója?

– Öööh…

– Hmm, kár. Valaki? – Egy nevet lesett ki a naplóból. – Kimberly Newstead kisasszony?

– Nem tudom, tanárnő.

– Ne ijesszetek meg! Vagy én ijesztettelek meg titeket?

– A gazdasági miniszter – szúrta közbe Gary jelentkezés nélkül.

– Pontosan! – mutatott a fiúra Sophia. – Mondd a neved!

– Gary Soleil.

– Gary mától az osztály gazdasági minisztere – nyilatkoztatta ki a tanárnő. – Aztán csak semmi sikkasztás! Figyelünk.

De igen, kimondottan lehet még mindig rosszabb a nap Arnold Iras után is.

Egyéb változatos tiszteket is kiosztottak: Kimberly lett a miniszter helyettese, egy Dan nevű fiú a pénzügyminiszter, a helyettese bizonyos Jessy, Carlo Assimi pedig még elégedettebben terpeszkedett a székén, miután rá osztották a „gazdag befektető, a tőkés” szerepét.

– Ha tényleg megcsináljuk az osztálykirándulást év végén a tavakhoz, e hónap közepétől indul a pénzgyűjtés – jelentette ki Sophia. – Gary és Dan közösen szedik be az összeget. De mivel van egy gazdag tőkésünk, ő nyilván ki akarja majd fizetni az egészet előre, hogy aztán egészen kicsivel többet kérhessen az osztály tagjaitól, mint amennyit egyébként fizetnének.

– Igen – vigyorgott Carlo.

– És akkor a tőkést börtönbe vetjük, így nem jöhet a kirándulásra – mosolygott rá angyalian a tanárnő. – Bár a való életben ilyesmi még talán legális is lenne, mi nem engedjük meg. Egyszóval: a két miniszter szedi a pénzt, és rájuk bízom, hogy szerzik meg tőletek. Mindenkit arra kérek, ne könnyítsétek meg a dolgukat. Tiltakozzatok, mint a valódi adófizetők!

– Ez a nő megháborodott – súgta Gary Cecily fülébe.

A Jégkirálylány álmatagon felnézett a rajzból, amelyen éppen dolgozott, és bólintott. Már éppen válaszolt volna valamit, amikor Sophia félbeszakította.

– Gary miniszter úr! Nevezze meg a trösztösítés alapfeltételeit!

Gary felelt. Akkor a tanárnő új kérdést tett fel.

– Mi a különbség a nyitott részvénytársaság és a zárt között?

A fiú válaszolt. Jött az újabb kérdés.

– Mettől meddig tart a tőzsdén egy pénzügyi hét?… Hány átjárhatósági törvény van?… A haszon képlete?

És egész órán ez ment. A végére Gary már úgy érezte magát, mint egy csontszárazra csavart szivacs. A kicsöngetés pillanatában Sophia elragadtatott mosolyt küldött feléje, összecsapta két kezét, és kijelentette:

– Nem rossz!

– Nem rossz?! – méltatlankodott Cecily, miután a tanárnő kiment. – Ez a nő téged jóformán a lelket is kitaposta belőled, mégsem tudott legyőzni, és utána ennyi? Nem rossz?!

– Utál – állapította meg Gary.

– Dehogyis! – dobta tarkón egy radírral Lea. – Nem láttad, milyen gyönyörködő mosolyt kaptál tőle a végén? Úgy nézett rád, mintha a legpompásabb selyemruha vagy a legfinomabb desszert lennél a világon, ami szemmel láthatóan nem vagy. Ez a nő egyenesen odavan érted.

– Szerintem utál, csak jól leplezi. – A fiú a padra hajtotta a homlokát; ahhoz is fáradtnak érezte magát, hogy visszadobja Lea radírját.

– Ugyan már, miniszter úr – lépett melléje Amy, és megveregette a vállát –, frissüljön fel! Még át kell mennünk a töriterembe Andrew Iras tanár úrhoz.

Bátyja felnézett rá, de úgy, mintha még soha nem látta volna.

– Adj kávét! – mondta sürgetően.

– Őrült… – Amy megrázogatta. – Naaa, gyerünk már! Kelj föl!

– Ez az, te hős – kezdte Lea a másik oldalról egy ujjal böködni az oldalát –, éledj föl, szükségünk van rád!

– Na jól van, menjünk. – Gary elegáns mozdulattal belelökte cuccait a táskájába, és nagy nehezen talpra állt.

– Hát így? – nézett rá a testvére mérgesen. – Én kérlelhetlek, Lea meg egyet csettint, és ugrasz is?

– Hogyne, a kedvesség mintaképének bármit – csóválta a fejét a fiú, és szabályos menekülésbe kezdett az ajtó felé. A többiek valamivel lassabban követték.

Azért a javulás is lehetséges; nem elég erős Arnold Iras pecsétje ahhoz, hogy egy egész napot elrontson. Andrew történelemórája legalábbis valahol helyre tette a dolgokat Gary számára. A fiatal tanár annak rendje és módja szerint elsőként az ókorról beszélt, de nem úgy, mint ahogy az önjelölt szakértők szokták a tévében, hanem mint akinek tényleg szilárd bizonyítékok vannak a markában.

– De honnan tudja mindezt? – kérdezte Gary, mondhatni, önmagától, ahogy kiléptek a Moonshadow Glade ködlepte előkertjébe.

– Olvasta – magyarázta Lea. – El tudja olvasni az ékírást, és megtanulta a nyelveket. Csak azt mondja el, amit valaki más ötezer éve leírt. Apától tanulta, ő egész sor ilyen nyelvet és írást ismer.

– Ez döbbenetes – tátotta el a száját a két iker egyszerre.

– Emberek és az őrült hobbijaik – vont vállat szerényen Lea. – Ti bandában zenéltek, apa meg holt nyelvekkel foglalkozik.

– A halált szereti, azt vettük észre – csóválta a fejét Gary. – Mi ütött bele? Nem hiszem, hogy ezeket a verseket pont kilencedikeseknek kell tanítani.

– Szerintem szépek voltak. – Jerry felháborodottnak tűnt.

– Persze, azok – szabadkozott a Soleil fiú. – Egyszerűen csak… túl bonyolultak. Túl összetettek. Sokszintesek.

– Az lehet. – Így már Jerry is elfogadhatónak találta.

– Egyébként milyen az új házatok? – kérdezte Lea kíváncsian. Neki kimaradt az életéből a változatosság: az egyetlen költözés, amire lehetősége adódott, hogy év közben áthurcolkodhatott a kollégiumba a tanári lakások épületéből, ha akart. Általában akart is meg nem is, ezért foglalt magának odaát egy ágyat, ugyanakkor megtartotta a szobáját a tanári palotában.

– Most már egész szépen alakul – lelkendezett Amy. – Kétszintes. Fönt van három szoba, az enyém kapásból a lépcsőnél, és egy kis folyosó másik végén Gary ajtaja. Lent előszoba, abból nyílik anyáék hálója és a konyha, onnan a nappali… bonyolult, de majd megmutatjuk. Eljössz te is a próbára, nem?

– Hát, majd megkérdezem apát. – Lea sötét szeme megfejthetetlen volt. – Nem mindig enged el. De szombatig még sok idő van, valahogy kierőszakolom.

Mivel látta, hogy a csapat lassan oszolni készül, Will hirtelen, nagy hallgatás után megszólalt.

– Srácok – kezdte fojtott hangon –, a suli parkolójából reggel elszállítottak egy kocsit. Nem fogjátok elhinni, mi volt benne.

– Mi? – kérdezte Gary. – Drágakövek?

– Hülye. Nos, azoknak, akiket esetleg érdekel, jelzem, a hátsó ülés tele volt könyvekkel: Rómeó és Júlia, Stevenson, Poe, Hawthorne, minden.

– Ez Durey! Aki ezek szerint tegnap már haza sem ment… – csóválta a fejét döbbenten Gary. – Hova a fenébe tűnt ez az ember?

– Ezt már a rendőrség dolga lesz kideríteni. – Lea lassacskán már túl félelmetesnek érezte a rejtélyt.

– Persze – biccentett Will –, hátha ők rájönnek a titok nyitjára, és előkerítik Durey-t…

Ekkor egy nagyobb diákcsapatból egyszerre kivált egy sötétbarna hajú, határozott tekintetű lány, és csípőre tett kézzel, sanda mosollyal feléjük lépett.

– Ismeritek? – suttogta Lea.

– Hát, őszintén remélem, hogy ismernek! – nevetett rájuk a jövevény. – Ashley vagyok, ennek a két lükének a nővére.

– Nem is mondtátok, hogy van egy nővéretek! – méltatlankodott az igazgató lánya.

– Nem mondták? Na, szépen vagyunk… – Ashley felvonta a szemöldökét. – Na tessék, pedig én még ki is álltam mellettük otthon, amikor holmi zenészeket, bandát meg garázst emlegettek…

Hirtelen mindenki morcosan mérte végig Amyt és Garyt.

– Szerencse, hogy nem vagyok haragtartó. – A legnagyobb Soleil gyerek tündérien elmosolyodott. – Tizedikbe járok, szóval egy évvel vagyok idősebb a pupákoknál.

– Az én nővérem végzős – jegyezte meg elmélázva Lea –, de… róla inkább egy szót se.

– Na de gyerünk haza, srácok – intette testvéreit Ashley ideges mosollyal –, hiszen segítenünk kell apáéknak befejezni a kipakolást. Meg hát, iszkoljunk innen!

– Miért is? – kérdezte hökkenten Gary.

– A szekrényemnél megszólított egy fiú, és alig bírtam megszabadulni tőle – magyarázta Ash feszengő mosollyal. – Zselézett, fekete haja van, a jelek szerint nagyon tetszem neki, és állítólag a ti osztálytársatok. Ki ez?

– Az olasz! – Amy hangosan felnevetett. – Vegyél vissza a sebességből, Ash! Második napra máris meghódítottál egy szívet, ez megható!

– Amy, tiszteld a nővéredet! – figyelmeztette a lány, de azért csak rendes tempóban sétált tovább. – Hogy hívják?

– Carlo Assimi – válaszolta Amy. – Nem gondolod, hogy helyes fiú?

– De igen, az, csak lehetne egy kicsit… lassabb – pihegte a legidősebb Soleil. – Mindenesetre eseménydús évnek nézünk elébe, az biztos.

– Jók legyetek! – köszönt el Will. – Holnap!

– Elintézzük, hogy tuti legyen garázsunk szombatig – ígérte még Amy, nővére után hátrálva a járdán –, apa nyakára járunk, hogy hangszigetelje. És akkor majd ahogy a csövön kifér! Sziasztok! Holnap!

– Én is megyek, mindjárt vége az ebédidőnek – ásította Lea –, és a sziesztám is hiányzik.

– Te meg az alvás – csóválta a fejét hitetlenkedve Jerry.

– Mi van velem meg az alvással?

– Semmi, ez tök aranyos.

– Aranyos, eszed tokja aranyos! – dohogott a lány, de azért elmosolyodott. – Na, sziasztok!

Jerry és Will egy darabon ugyanabba az irányba mentek, elindultak hát. Will tőle szokatlan módon elmélázott.

– Nagyon örülök az új srácoknak, főleg, ha tényleg jól nyomják a zenét – jegyezte meg végül. – De egyébként észrevetted, hogy mennyi pofátlanul… ööö… szép lány van a suliban?

– Mi…? Bocs, de emiatt pont nem reklamálnék a vevőszolgálaton! – hördült föl Jerry. – Mi ütött beléd? Hisz évek óta a haverjaink…

– Semmi, csak ez most úgy eszembe jutott. De nem? Vedd sorba! Ott van Cecily, Kimberly, most már Amy…

– Lea – tette hozzá ábrándosan Jerry.

– Ja, Lea – bólintott Will. – Amyék nővére is szép… nem fura ez neked? A világon sehol ennyi csinos lányt nem találsz egy rakáson, akik tényleg mind szépek is!

– Ismétlem, Will, engem nem zavar, hogy szép lányok vesznek körül. Mire akarsz kilyukadni?

– Arra, hogy furcsállom! Mi ez a suli, valami modellképző?

A magas fiú vállat vont.

– Néhány szerencsés évjárat, William Abbot, gondolom. Mi lenne? Az igazgató külső alapján is rostálja a diákokat?

– Akkor mi soha nem járhatnánk ide! – vihogta a barátja.

– A magad nevében beszélj! Én magas vagyok, és jóképű…

– Magas és jóképű, betojok! – veregette meg Jerry pocakját Will. – És ez itt mi? Hmm?

– Az ott tíz kiló tömör sárm és vonzerő – vigyorgott Jerry.

– Na jól van…

Egy darabig csendben haladtak.

– Modellek vagy sem, én nagyon bírom az újakat – törte meg a hallgatást az alacsonyabb fiú, megigazgatva szemüvegét. – Remélem, ők is bírnak minket!

Track No. 02.: Holdárnyék (5:11)

Ashley, Gary és Amy előbb értek haza, mint a szüleik. Ash még be se lépett a házba, Amy már az előszoba két sarkába rúgta a topánkáit, és a hangokból ítélve a spájzot dúlta föl éppen.

– Amy Soleil, mit csinálsz? – kiáltotta a nővére, ahogy belebújt papucsába, és nem mellesleg összeszedte húga egymástól minimum három méterre landolt cipőit.

Amy bemezítlábazott a képbe, bal kezében egy már félig megevett magos zsömle, a jobban pedig egy bögre kakaó.

– Efek – közölte látható gyönyörrel, és elegáns mozdulattal felült a konyhapultra.

– Lehetetlen vagy – közölte vele Ash, de nevetett.

– Hozzád képest a barbár Dzsingisz kán is frakkos úriember, húgi – vetette oda neki Gary, utánalépve a konyhába, miközben felvette a földről a lány táskáját, és felrakta egy székre.

Amy válla remegett a nevetéstől, bár egy pillanatig elgondolkozott, ikertestvére nyakába küldje-e a kakaóját, vagy sem. A nem mellett döntött, és evett tovább.

– Hol a papucsod? – kérdezte Ash összehúzott szemöldökkel.

Húga vállat vont, és lenyelte a falatot.

– Nem tudom. Tisztán emlékszem, hogy abban utaztam, Backridge-ben anya hozta utánam…

– Majd meglesz – legyintett Ash. – Na, én megyek leckét írni.

– Leckét?! – hördült föl Gary – Ozzyra, Lemmyre és a rock minden istenére, Ash, az iskola második napján honnan van leckéd?

– Nekünk is van – mutatott rá a tényre Amy harisnyás lábával ingázva. – A diri egy halom verset adott fel.

– Ó, tényleg? Akkor megyek és gitározom!

– Hé, nehogy már rám haragudj, mert eszedbe juttattam!

De a fiú addigra ki is lépett a konyhából, be a nappaliba, majd a csigalépcső fokait kettesével szedve felsietett az emeletre, cipőben.

Ash összenézett Amyvel, mosolyra húzta a száját, vállat vont, és ő is felment.

Az emeletet már első este elfoglalta a három gyerek: a lépcsőtől legtávolabb eső szobát Gary, az egyből mellette levőt Ash, Amynek meg persze szokás szerint a maradék jutott: a másik kettőtől messze volt az ajtaja, kapásból a feljáratnál. Középen helyet kapott egy igazi full extra mosdó is, hatalmas káddal és zuhanyfülkével.

A konyhából nyílt még egy fürdőszoba, és a hatalmas, fényes nappali, valamint a hosszú előszoba, ahonnan a szülők lakrészébe vezetett egy ajtó. Ennek előterében volt a tévé, beljebb pedig a háló.

Apropó, szülők… ők lassan haza is érnek.

Amy lehunyta a szemét, és megdörgölte kézfejével. Miért mindig rá marad a piszkos munka? – gondolta elgyötörten. Oké, hogy apa már rábólintott a garázs ügyére… de újra és újra eszébe kellett juttassa, amíg konkrétan nem történik valami.

A zárban kulcs csikordult, és lendületes léptekkel betoppant az előszobába Ferdinand Soleil, a családfő, kezében két nagy bevásárlószatyorral.

– Kismadaram, röppenj le a konyhapultról! – sóhajtotta rezignáltan. – Soha nem nősz fel…

– Nem, én mindig apuci pici lánya leszek – vigyorogta tele szájjal Amy, és apja elé sietett.

– Meg anyucié, remélem – forgatta a szemét Tess a férje mögül.

– Igen – csilingelte a lány, ahogy megölelte apját. Ferdinand magas volt, sportos; a klasszikus jóképű, fiatalos apuka mintaképe a filmekből: sötét haja álláig ért, barna szeme mindig játékosan csillogott, és még a többnapos borosta is jól állt neki.

– Amint tőled is szeretne majd valamit, igen – nevetett a férfi. – Nem felejtettem el a garázst, kicsim. Viszont parancsolom, hogy menj össze! Már majdnem utolérted apádat.

– Igenis, uram! – Amy berogyasztotta a térdét. Ha kihúzta magát, akkor ért apja álláig, szóval a családfőt inkább Gary részéről fenyegette veszély (Ash meg a maga százhatvan centijével határozottan nem jelentett kihívást).

– Átkapcsoltad engedelmes funkcióra? – nézett aggódva Tess a lányára. A gyerekek közül ő hasonlított legjobban anyjukra, akinek a haja szintén szőke, szeme pedig kék, és Amy privát véleménye szerint, ha időnként nagyon idegesítő és utasítgató is volt, a világ legjobb anyukája.

– Szerintem igen – vélte az apa, miközben kilépett cipőjéből, és papucsot húzott.

– Akkor, Amy drága, ezeket vidd be a konyhába – mutatott Tess a két szatyorra –, és ne mezítlábazz!

– Első pont rendben – a lánynak meg se kottyant a rengeteg bevásárolt mindenféle –, de a második nem fog menni. Nem találom a…

– Gyenge érv – hessegette el az anyja. – Akkor menj föl, mi meg apáddal átbeszéljük még egyszer ezt a garázs dolgot…

– Anyaaa, ezen már nincs mit átbeszélni, igent mondtatok…

– Apád mondott igent, úgy, hogy engem meg se kérdezett. Szóval irány! Nincs valami házi feladatod?

– Hát, van…

– Na, akkor pápá!

Amy látta, hogy ennél többet most nem ér el, megmászta hát a csigalépcsőt.

Igen rosszul aludt azon az éjszakán. Zaklatott álmai voltak, folyton úgy érezte, mintha fázna, és mindenhol ködöt meg rendetlenséget látott. Hiába pakolt, minduntalan körülvette az elemi káosz.

Éjfél után fölébredt. Érezte, hogy a takarója alatt egyáltalán nincs hideg, és a sötétben is látta, vagy inkább csak tudta, hogy korábban többé-kevésbé rendbe tette a szobáját. Álmos volt, de érezte, nem tudna aludni. Kinyújtózott, és élvezte a takaró melegét. Hihetetlen mély csend honolt a házban – sokkal nyugodtabb helyre költöztek, mint Backridge. Amy utált ott élni. Egy pici házat béreltek, ahol akkora szobája volt, hogy még a ruháit sem pakolhatta el rendesen, egy asztal meg pláne nem fért be. Tetejébe az épület közvetlenül egy forgalmas főút mellett állt, így éjjel-nappal hallgathatták a kamionok és autók zaját. Szerencsére az apjuk belement, hogy hangszigetelje a pincét, ahol Amy dobfelszerelését is felállították. Ráadásul a tizennegyedik szülinapjára kapott egy kanapét Doug bácsikájától, amit levitt, úgyhogy amikor akart, teljes csöndben aludhatott odalent.

Moonshadow olyan volt, mint az a bizonyos pince, Backridge egyetlen tenyérnyi darabkája, amit szeretett, és elviselhetőnek talált. Persze, ezt soha sem vallotta volna be mások előtt – mindig is büszke volt arra, hogy emelt fővel viseli a folytonos költözködést.

Pedig belül őt viselte meg a legjobban.

Backridge előtt két évet laktak Fir Creekben, azelőtt szintén kettőt egy álmos kisvárosban, Singville-ben, korábban pedig három évet az Orient nevű iparvárosban… és így tovább. Amy gyűlölte a költözést, főleg, mert úgy tűnt, folyamatosan rosszabb és rosszabb helyekre kerülnek. A házak épp megfeleltek – a backridge-it kivéve –, mind szép volt, és nagy, de a települések és az iskolák egyre romló tendenciát mutattak. Amy most úgy érezte, talán Moonshadow végre megtöri a szerencsétlen sorozatot. Remélte, hogy innen nem költöznek tovább egy év múlva.

Felült az ágyában, felkapcsolta az éjjeliszekrényen álló kis lámpáját. Egy darabig csak szoktatta a szemét a fényhez, aztán felkelt az ágyból, és előkereste a mobiltelefonját. Szerencsére volt rajta vaku, amivel világíthatott is. Benyomta, az ajtóhoz osont, és halkan kinyitotta…

…volna, ha az nem nyekereg olyan keservesen, mint a hegedű egy hatéves kezében. Meg kell olajozni, jegyezte fel képzeletben a teendők listájára, majd kilépett a szobájából.

Csupasz talpán egyből érezte a folyosó kövének hidegét. Csak nagyon halkan szisszent fel, és azon törte a fejét, hogy most akkor tényleg hova tette a papucsát. Sehogyan sem jött rá.

Sajnos a lépcső is kövezett volt, úgyhogy a lábfeje teljesen kihűlt, mire leért. Holnap reggel első dolga lesz, hogy megkeresi azt a szerencsétlen, bujkáló lábbelit.

Halkan kinyitotta a konyhaajtót, szerencsére az már nem nyikorgott. Odasettenkedett a keskeny spájzban álló hűtőhöz, és szélesre tárta az ajtaját. Kivett egy dobozos tejet, és a hűtőlámpa fényénél tanulmányozta, hogyan kell kibontani. Elszörnyedt. Négy lépés? Na jó, új hely, új tej. Új doboznyitási módszer…

…ami nem működik.

Lehangoló két és fél perc küzdelem után Amy megtört, feladta, és leharapta az egyik sarkot. Természetesen a tej azonnal kilöttyent, egyenesen a lábfejére, amitől egyrészt frászt kapott, majdnem elejtette a teli dobozt, másrészt pedig, ugye, elég tejes lett.

– Nem igaz… – suttogta maga elé. Kinyitotta a konyhaszekrényt, és papírtörlőt vett elő. Szakított a hengerről, s lehajolt, hogy feltörölje a tócsát. Míg guggolt, a másik guriga a fejére esett, újfent a frászt hozva rá. Kezdett sokba kerülni neki ez az éjféli pohár tej.

Kislattyogott az előszobába, hogy a tükörnél megtörülgesse magát, és hátha ott rálel a papucsára is. A lábbelije ugyan sehol, de legalább a lábáról letisztogatta a tejet. Megragadta az alkalmat, és megnézte magát a tükörben. Nyúlánk, kifejezetten szép arcú lány pillantott vissza rá, ujjatlan, vékony pántos fölsőben, és combközépig érő, rövid pizsamanadrágban.

Visszaosont a konyhába, ahol sikeresen kitöltött magának egy bögre tejet. Elégedetten belekortyolt, és elindult vissza a szobájába – ekkor hallotta meg a vitatkozást.

Álmosságát amúgy is elfújták a konyhai kalandok, a kíváncsiság pedig egyik alaptulajdonsága volt, így hát hallgatózott. A hangok az előszobából nyíló szülői lakrész felől jöttek.

Hé, ha Lea kémkedhet, akkor ő is!

A konyhaasztalra tette a bögréjét, és amilyen halkan csak bírt, átosont a helyiségen, majd keresztül az előszobán, s megállt az ajtó előtt.

Leguggolt, és benézett a kulcslyukon.

Ashley egy fotelban ült, vele szemben az anyjuk. Apjuk nem látszott sehol. Éppen Ash beszélt, elég mérgesnek tűnt.

– …mondhatjuk el nekik? – kérdezte idegesen. – Avassátok be őket! Mint engem! Nekem azóta minden sokkal egyszerűbb, és…

– De ehhez el kellett érned egy érettséget, szívem – felelte higgadtan Tess. – Mindenkinek el kell.

– Azt mondjátok, történt valami veszélyes az iskolában – csóválta a fejét a lány. – Erre fel kellene hívni a figyelmüket!

– Veszély vagy sem, bízd ránk! – szólt közbe az apjuk, és oldalról megjelent Amy látóterében. Két öblös borospoharat tartott, az egyiket átnyújtotta Tessnek, a másikkal a kezében pedig leült a karosszék karfájára. – Azt különben sem mondtuk, hogy veszélyes volt, csak annyit, hogy akár az is lehetett. Nagy különbség.

– Akkor is el kellene mondani – jelentette ki Ashley.

Mit? Mit, Ash? Amy szemében nővére ekkor teljesen felnőttnek tűnt, ahogy így kikelt a szüleikkel szemben.

– Ezt mi döntjük el, kicsim – jelentette ki Ferninand. – A te családodban úgy lesz, ahogy te akarod, de itt és most nem a te felelősséged a döntés.

– Ez nekem olyan rossz – sóhajtott a lány.

– Nekem is nehéz volt. – Tess áthajolt a dohányzóasztal fölött, és megsimogatta Ash térdét. – A két húgommal és az öcsémmel ugyanezt éltem át.

Két húg és egy öcs? Amy eltátotta a száját. Soha nem hallotta, hogy az anyjának is lennének testvérei. Csak Doug bácsit ismerte, apjuk bátyját.

– Anya, én már sokszor belezavarodom – csóválta a fejét Ash. – Nehéz folyton észben tartani, mit tudhatok, és mit nem. Egyszer elszólom magam.

– Anyád is folyton elszólja magát – jegyezte meg Ferdinand, majd kortyolt a borából –, és eddig nem volt baj. Addig nem is lesz, amíg nincs egyéb alapjuk a találgatásra.

– Akkor is, apa… – erősködött a lány.

– Kicsim, késő van, fáradt vagy, és ijedt – emelte fel csendesítőleg a kezét a családfő –, ráadásul holnap korán kelsz. Amondó vagyok, menjünk aludni.

– Szerinted ez megoldás? Lefekszünk, aztán reggel majd minden jobb lesz? – Ash felhúzta a térdét, és átkarolta. – Apa, anya, nem értitek, hogy egyedül vagyok?

– Velünk vagy, kicsim – csitította Tess.

– Akkor miért nem hallgattok rám legalább egy kicsit? – kérdezte a lány, és szomorúan nézett a szüleire.

– Meghallgattunk, de mi döntünk – felelte az apjuk. – Drágám, menj aludni!

– Jó éjt! – sóhajtotta megtörten Ash, és lassan felkászálódott. Papucsba bújtatta lábát, és elindult az ajtó felé.

Amy villámgyorsan reagált: bevetette magát az előszoba egyik sarkába, a kabátos szekrény mögé. Nővére kijött, becsukta maga mögött az ajtót, és nekitámasztotta a homlokát. Szívszaggatóan felsóhajtott, és megtörölte a szemét. Amy ösztönösen odarohant és átölelte volna, de valamiért nem merte leleplezni magát, és ettől ő is szomorú lett. Nézte, ahogy Ashley elcsattog a konyha felé, és megvárta, amíg fölmegy a lépcsőn. A kis nappali elcsöndesült: szüleik nyilván átmentek az onnan nyíló szobájukba. A lány lassan, halkan felegyenesedett.

Fogta a tejes bögréjét, és felosont a szobájába. Igyekezett halkan becsukni az ajtót, ami – csodák csodája! – sikerült is. Az ágyához ment, az éjjeliszekrényre tette az italt, majd bebújt a takaró alá. Észre se vette, mennyire átfázott lent. Olyan volt a lábfeje, mintha jégből lenne, és fázott a dereka is, ahol a pizsama nem fedte. Rettenetes. Csak nem hiányzik a fűtés már szeptember elején?!

Épp lekapcsolta volna a lámpát, amikor halkan kopogtak az ajtaján.

– Igen? – szólt ki rémülten, mert hiába tudta, hogy nem bukott le, átsuhant rajta a kétely.

– Bejöhetek? – Ashley volt az. Hangja erőtlenül szólt. Nyilván látta a lámpafényt, gondolta a húga.

– Persze, Ash.

Felült az ágyban. Nővére kinyitotta az ajtót (nyíííkkk), aztán besurrant, és becsukta maga mögött (nyúúúkkk). Szemében könnyek csillogtak, aminek láttán Amy megrendült. Ashley általában derűs volt, és csak nagyon ritkán sírt. Mindig jó okkal.

– Hé… Ash, mi a baj?

– Olyan egyedül érzem magam… – Az idősebb lány nekidöntötte hátát az ajtónak, és nem nézett föl.

– Hé, gyere ide! – hívta Amy, és nem kellett kétszer kérnie. Ash egy pillanat alatt ott termett, átölelte, közben hangtalanul sírt. – Naaa, mi a baj? Nekem elmondhatod.

– Nem tudom… talán csak a költözés… meg a fáradtság… meg… annyira magányosnak éreztem magam…

– Nem vagy magányos – csitította Amy, bár részben értette, miért is mondja ezt a nővére. – Aludj nálam, Ash! És akkor itt leszek veled.

– Olyan aranyos vagy! – mondta Ashley, és lassan abbahagyta a pityergést.

– Erre valók a kishúgok, nem? Na, gyere, takarózz be! Olyan hideg van, hogy az nem igaz. Kivételesen megkapod a kispárnámat, ha szépen kéred.

– Köszi. – Ash halkan felnevetett, és bebújt a takaró alá. – Hú, de puha az ágyad! Ha ezt tudom, lecsapok a szobádra.

– Késő bánat! Már az enyém a legpuhább ágy és a legkellemesebb szoba.

– Az enyém meg a világ legaranyosabb tesója.

– Tényleg? Ki az? Elképzelésem sincs, kire gondolhatsz. – Azzal a vendéglátó lenyomta a villanyt, és elhelyezkedett. Kettejüknek csöppet kicsi volt az ágy, de nem zavarta. Kislány korukban ennél sokkal rosszabb lakásban éppígy osztoztak a fekhelyen, és ott is jól megvoltak.

– Amy – suttogta Ash.

– Tessék?

– Te vagy a legjobb tesó – súgta a nővére. – Köszi.

– Neked bármit. – Amy kitapogatta a kispárnát. – Tessék. – Ezzel Ashley arcába nyomta.

– Hééé! – nevetett a nővére halkan, és a feje alá gyömöszölte. – Köszönöm, de tényleg.

– Jól van már – kezdett zavarba jönni a lány –, ne csináld ezt! Nem olyan nagy dolog, te is megtennéd értem. Különben meg, holnap méteres szőke hajszálakat köhögsz majd fel, úgyhogy főleg ne köszönj semmit!

Ash újra felkacagott.

– Megint hullik a hajad?

– Kinek nem, akinek ilyen hosszú? Nem baj, majd a katonaságnál úgyis lenyírják, mint abban a… mi volt a címe annak a filmnek?

– Nem tudom – kuncogta halkan Ash, és megfogta a húga kezét. – Ennyire jó volt, már a címére se emlékszünk.

Egy perc csönd következett, míg Amy a film címén gondolkozott.

– Megvan! A Lehetetlen párbeszéd! – mondta, de nővére felől már csak egyenletes szuszogást hallott.

Na jó, akkor nem is olyan fontos.

De mit is kéne elmondani nekünk? – töprengett. Miféle elszólások? Mi lehet a titok, amelyen a család idősebbik fele osztozik? Milyen veszélyről beszéltek? Hiszen nem történt semmi… vagy?

Miközben lassan álomba merült, tudta, ettől a kihallgatott vitától úgysem nyugodhat. Amy Soleilt határtalan kíváncsisága mindig is arra késztette, hogy semmilyen rejtélyt ne hagyjon megoldás nélkül, amivel szembesül.

De még egy igazi titok izgalma sem gátolta meg abban, hogy egy ágy kényelmének engedve belehulljon az álom kellemes, puha ködébe.

{*} Gregory Corso (1930–2001): amerikai költő, az ún. beatgeneráció legifjabb tagja. Költészetének alaptémái a nagy társadalmi változások, az emberiesség, a jóság-gonoszság ellentéte és az élet szeretete körül összpontosultak.