Lee Child

BOSSZÚVÁGY

Lee Child

BOSSZÚVÁGY

A mű eredeti címe

Personal

Copyright © Lee Child 2014

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KOLLÁTH NÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 764 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Andrew Grantnek és Tasha Alexandernek,

testvéremnek és sógornőmnek – mindketten

nagyszerű írók és nagyszerű emberek

1. fejezet

Egyszer fent, másszor lent – nyolc nappal ezelőttig így tengettem az életem. Néha jól teltek a napok. Máskor nem annyira jól. Leginkább eseménytelenül. A hosszú, unalmas időszakokat, amikor nemigen történt semmi, olykor-olykor megszakították hirtelen kirobbanó események. Pontosan ugyanúgy, ahogy ez a hadseregben szokott lenni. És ezért is találtak rám. Az ember otthagyhatja a sereget, de a sereg soha nem hagyja el. Nem mindig, és nem teljesen.

Két nappal azután kezdtek el keresni, hogy valaki rálőtt a francia elnökre. Olvastam róla az újságban. Párizsban történt a merényletkísérlet, nagy távolságból, mesterlövészpuskával. Nekem nem volt hozzá semmi közöm. Én akkor majdnem tízezer kilométerre jártam onnan, Kaliforniában, egy lánnyal, akivel a buszon ismerkedtem meg. Színésznő akart lenni. Én viszont nem akartam színész lenni, úgyhogy miután két napot eltöltöttünk együtt Los Angelesben, szétváltak az útjaink, és újból távolsági buszra szálltam. Először San Franciscóban időztem pár napig, aztán az oregoni Portlandben töltöttem három napot, majd továbbálltam Seattle-be. Így kerültem Fort Lewis közelébe, ahol két egyenruhás nő szállt le a buszról. Ott hagyták az ülésen az Army Times éppen előző nap megjelent példányát.

Az Army Times egy fura régi újság. Még a második világháború előtt alapították, és azóta is jól tartja magát. Hetilap, tele ósdi hírekkel és vegyes témájú cikkekkel. Ennek a számnak az első oldalán például ez a szalagcím díszelgett: Új szabályok! Módosítások várhatók a jelvények és rangjelzések terén, és további változtatások lesznek az egyenruhákban is. A legenda szerint azért ilyen elavultak a hírek, mert az AP hírügynökség régebbi hírösszefoglalóiból ollózzák össze őket, de ha az embernek van hozzá füle, és tud a sorok között olvasni, feltűnhet neki egyfajta egyéni, szarkasztikus hangvétel. A szerkesztőségi cikkek néha nagyon is bátrak, és időnként érdekes információkat rejtenek a nekrológok.

Ez volt az egyetlen oka, hogy megnéztem az újságot. Néha előfordul, hogy meghal valaki ismerős, aminek örül az ember. Vagy nem. Akárhogy is, jó tudni róla. De nem jutottam el odáig, mert miközben hátralapoztam a nekrológokhoz, megakadt a szemem az apróhirdetéseken. Ezek többnyire arról szólnak, hogy veteránok keresik egykori bajtársaikat. Többtucatnyi ilyen hirdetés volt, mind teljesen egyforma.

Csakhogy akadt köztük egy, amelyikben az én nevem szerepelt.

Ott virított az oldal közepén a bekeretezett, vastag betűvel szedett hat szó: Jack Reacher hívja fel Rick Shoemakert.

Ezt csakis Tom O’Day intézhette. Emiatt később, miután jobban belegondoltam a dologba, kissé kellemetlenül éreztem magam. Nem mintha O’Day nem lenne okos fickó. Annak kell lennie. Sőt, egészen biztos, hogy az. Nagyon-nagyon régóta sikerült mindent túlélnie. Időtlen idők óta volt a helyén. Már húsz évvel ezelőtt is százévesnek nézett ki. Magas, vékony, szikár, sápadt ember volt, aki úgy mozgott, mintha minden pillanatban össze akarna csuklani, mint egy törött létra. Senki nem nézte volna ki belőle, hogy a hadsereg tábornoka. Inkább professzornak tűnt. Vagy antropológusnak. Az biztos, hogy az esze a helyén volt. Így gondolkozhatott: Reacher igyekszik eltűnni, vagyis busszal és vonattal jár, megfordul várótermekben és bisztrókban, ugyanott, ahol gyakran járnak a közlegények, akik pedig elsőként az Army Timest veszik meg a bázison, és nagy valószínűséggel hagyják itt-ott, ahogy a madarak szórják szét a magokat.

Tehát bízhatott abban, hogy előbb vagy utóbb valahol a kezembe fog kerülni az újság. Mert érdekelnek a dolgok. Az ember otthagyhatja a sereget, de a sereg soha nem hagyja el. Nem teljesen. Annak alapján, amit rólam tudott, O’Day nyugodtan feltételezhette azt, hogy ha tíz-tizenkét héten át folyamatosan hirdet, halvány, de reális esélye van a sikerre.

Erre már elsőre sikerült neki. Egy nappal az újság megjelenése után. És emiatt éreztem magam egy kissé kellemetlenül.

Mindez ugyanis arra vallott, hogy kiszámítható vagyok.

Rick Shoemaker O’Day embere volt. Mostanra talán már a helyettese is. Könnyen úgy tehettem volna, mintha nem láttam volna a hirdetést, de tartoztam Shoemakernek egy szívességgel, amiről nyilván O’Day is tudott. Ezért aztán Shoemaker nevében adta fel a hirdetést, hogy kénytelen legyek reagálni rá.

Kiszámítható vagyok.

Seattle-ben száraz idő volt, amikor leszálltam a buszról. És meleg. A város vibrált, mivel az emberek hihetetlen mennyiségben fogyasztották a kávét, vagyis épp nekem való hely volt. Ellenben teleszórták WiFi-pontokkal, és mindenki rendelkezett okostelefonnal és egyéb kütyükkel, ami miatt viszont már kevésbé felelt meg nekem a hely, mert igencsak nehéz volt régimódi nyilvános telefonkészüléket találni. De végül ráakadtam egyre a halpiacnál. Megálltam a sós, tengerszagú szélben, és hívtam egy ingyenes számot a Pentagonban. Ez a szám nincs benne a telefonkönyvekben. Én réges-rég kívülről fújtam. Különleges ingyenes vonal, csak vészhelyzetekre. Az embernek nincs mindig negyeddolláros a zsebében.

Egy operátor vette fel, én pedig kértem Shoemakert. Kapcsoltak, talán valahová az épületen belül, vagy az ország területén belül, vagy a földgolyón. Néhány kattanás és egy kis sziszegés után hosszú percekig süket csönd volt, végül megszólalt Shoemaker hangja: – Igen?

– Jack Reacher vagyok.

– Hol vagy most?

– Nincs mindenféle elektronikus berendezésetek, ami rögtön megmutatja?

– De igen. Seattle-ben vagy, egy nyilvános telefonról hívsz a halpiac mellől. De jobban szeretjük, ha az emberek önként közlik az információt. Utána jobban megy a beszélgetés, mert már megvan az alapvető együttműködés. Beleadtak valamit.

– Mibe?

– A társalgásba.

– Most társalgunk?

– Nem igazán. Mit látsz közvetlenül előtted?

Felnéztem.

– Egy utcát.

– És balra?

– Halárusokat.

– Jobbra?

– Egy kávézót az utca túloldalán.

– Mi a neve?

Megmondtam.

– Menj be oda, és várj.

– Mire?

– Fél óra múlva megtudod – felelte Shoemaker, és letette a kagylót.

Senki sem tudja igazán, miért olyan népszerű a kávé Seattle-ben. Kikötőváros, így ésszerű, hogy ott pörkölik meg a kávét, ahol kirakodják a szállítmányokat. Ezzel létrejött a piac, amely idevonzott másokat is, akik a kávéval foglalkoznak. Ugyanúgy, ahogy az autógyárak mind Detroitba települtek. Vagy talán csak finomabb itt a víz. Vagy jó a tengerszint feletti magasság, vagy a hőmérséklet, vagy a páratartalom. A lényeg az, hogy szinte minden sarkon található egy kávézó, aminek köszönhetően egy komoly kávérajongó évente akár négy számjegyű összeget is áldozhat a szenvedélyére. A kávézó, amely az utca túloldalán állt, jellegzetes példány volt. Mindent mahagóniszínűre festettek, itt-ott csupasz téglafalak és régi fafelületek díszelegtek, és egy fekete táblára krétával írták ki a kávékínálatot, amelynek kilencven százaléka olyasmit tartalmazott, ami szerintem nem igazán illik a kávéba: a legkülönfélébb fajtájú és hőmérsékletű tejtermékek, fura mogyorós ízesítők és még sokféle szennyező anyag. Én sima feketét kértem, a házi pörkölésű márkából, cukor nélkül, közepes méretű elvihető műanyag pohárban, nem a hatalmas méretű vödörben, amit sokan szeretnek. Vettem mellé egy szelet citromos piskótát, aztán letelepedtem egyedül egy kemény faszékre, egy kétszemélyes asztalhoz.

A süteményt öt perc alatt megeszegettem, a kávé még öt percig eltartott, aztán tizennyolc perccel később megjelent Shoemaker embere. Ami azt jelentette, hogy a haditengerészettől jött, mert összességében huszonnyolc perc telt el a telefonbeszélgetés óta, és ez elég rövid idő, a haditengerészet pedig itt állomásozik Seattle-ben. A kocsija sötétkék volt, egyszerű, amerikai márkájú szedán, nem a legszebb, de azért szépen csillogott a fényezése. A fickó közelebb járt a negyvenhez, mint a húszhoz, és kőkeménynek tűnt. Civil öltözéket viselt, sötétkék sportzakót, galléros kék pólót, khaki vászonnadrágot. A zakó igencsak viseltes volt, a pólón és a nadrágon is látszott, hogy vagy ezerszer mosták már. Altiszt lehetett, és szinte biztos, hogy a SEAL különleges alakulatnál. Nyilván részt vesz valami gyanús titkos akcióban, amit Tom O’Day irányít.

Belépett a kávézóba, és üres tekintettel, egyetlen pillantással felmérte az egész helyiséget, mintha a másodperc ötödrésze állna a rendelkezésére arra, hogy felismerje, ki a barát és ki az ellenség, mielőtt tüzelni kezd. Nyilván csak alapvető szóbeli eligazítást kapott egy régi személyi aktám alapján, és annyit tudott a keresett személyről, hogy százkilencvenöt centi magas és száztíz kiló. A kávézóban rajtam kívül szinte csak ázsiaiak voltak, leginkább nők és apró termetűek. A fickó egyenesen hozzám lépett, és megkérdezte: – Reacher őrnagy?

– Már nem – feleltem.

– Akkor Mr. Reacher?

– Igen – bólintottam.

– Shoemaker tábornok kéri, hogy jöjjön velem.

– Hová?

– Nem messzire.

– Hány csillagos?

– Tessék?

– Hány csillaga van Shoemaker tábornoknak?

– Egy. Richard Shoemaker dandártábornok.

– Mikor?

– Mit mikor?

– Mikor léptették elő?

– Két évvel ezelőtt.

– Ezt maga is olyan rendkívülinek találja, mint én?

A fickó egy pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Nincs véleményem a kérdésről.

– És hogy van O’Day tábornok?

A fickó ismét hallgatott egy pillanatig, aztán azt felelte: – Nem ismerek senkit, akit O’Day-nek hívnak.

A sötétkék kocsi egy Chevrolet Impala volt, rendőrségi gumikkal és szövetborítású ülésekkel. A fényezés volt rajta a legújabb. A kék zakós fickó a belvárosi utcákon át kanyargott, aztán ráfordult az I-5-ösre, déli irányba. Ugyanarra, amerről a busz bejött a városba. Újból elhaladtunk a Boeing Field, majd a reptér mellett, aztán továbbmentünk Tacoma felé. A kék zakós nem szólt egy árva szót sem. Én is hallgattam. Némán ültünk, mintha csendkirályoznánk, és mind a ketten elszántan nyerni akarnánk. Kibámultam az ablakon. Minden zöld volt, a hegyek, a tenger, a fák.

Elhagytuk Tacomát, és lassítottunk, nem sokkal az előtt, ahol a két egyenruhás nő leszállt a buszról, ottfelejtve az Army Timest. Ugyanannál a kijáratnál hajtottunk le. A táblák nem jeleztek mást, csak három kisvárost és egy nagy katonai támaszpontot. Tehát jó esélye volt, hogy Fort Lewisba tartunk. De végül kiderült, hogy mégsem. Vagyis technikailag oda mentünk ugyan, de régen másképp hívták ezt a helyet. Egykor ez volt a McChord Légierő-támaszpont, most viszont Egyesített Lewis–McChord Támaszpontnak hívták. Reformok. A politikusok mindenre képesek, hogy megspóroljanak pár dollárt.

Arra számítottam, a kapunál lesz egy kis huzavona, mert a bejáratot közösen őrzi a hadsereg és a légierő, és a kocsi a haditengerészethez tartozott, én meg nem voltam senki. Már csak a tengerészgyalogság és az ENSZ hiányzott innen. De O’Day akkora hatalommal bírt, hogy szinte le sem kellett lassítottunk a kapunál. Egyszerűen behajtottunk, aztán balra kanyarodtunk, átmentünk egy másik kapun, és a kocsi már ki is gördült a reptér betonjára. Szinte eltörpült a hatalmas C–17-es teherszállító gépek mellett, mint egy kisegér az erdőben. Begördültünk egy óriási szürke gépszárny alá, aztán továbbhajtottunk a fekete betonon egy kis sugárhajtású géphez, amely magányosan állt ott. Fehéren ragyogott a napfényben. Nem volt rajta semmiféle felirat, csak egy szám a farkán. Se név, se logó, csak sima fehér festék. A motorok lassan jártak, a beszállólépcső le volt eresztve.

A kék zakós jól kiszámított félkörívben odakanyarodott, aztán megállt úgy, hogy az ajtóm egy méterre esett a lépcső aljától, amit én célzásnak vettem. Kikászálódtam, és egy pillanatra megálltam a napsütésben. Beköszöntött a tavasz, kellemes volt az idő. A kocsi elgördült mellőlem. Egy utaskísérő jelent meg a gép kis ovális ajtajában. Egyenruhában volt. – Kérem, uram, szálljon be.

A lépcső kissé meghajlott a súlyom alatt. Leszegett fejjel beléptem a kabinba. A steward jobbra elhátrált. Bal kéz felől egy másik egyenruhás nyomakodott ki a szűkös pilótafülkéből. – Isten hozta a fedélzeten, uram. A légierő tagjaiból áll a legénység. Pillanatok alatt ott leszünk.

– Mármint hol?

– Az úti céljánál. – A pilóta visszapréselődött a fülkébe, letelepedett a másodpilóta mellé, és buzgón nekiláttak a műszerek ellenőrzésének. Én követtem a stewardot. Az utastérben lakkozott diófa borítás és karamellszínű bőrülések fogadtak. Én voltam az egyetlen utas. A steward felhúzta a beszállólépcsőt, bezárta az ajtót, és leült egy lehajtható ülésre a pilóták mögé. Fél perccel később már a levegőben voltunk, és meredeken emelkedni kezdtünk.

2. fejezet

Úgy gondoltam, a McChordot elhagyva keletnek fordulunk. Nem mintha túl sok lehetőség lett volna. Nyugatra Oroszország, Japán és Kína fekszik, és nem valószínű, hogy egy ilyen kis gép meg tudna tenni ekkora távolságot. Megkérdeztem az utaskísérőt, hová megyünk, de azt felelte, nem látta a repülési tervet. Ami nyilván csak mellébeszélés volt, de nem erőltettem a dolgot. Kiderült, hogy minden más témáról nagyon szívesen cseveg. Elmesélte, hogy a gép egy Gulfstream IV, amelyet egy korrupt befektetési alaptól koboztak el szövetségi eljárás során, aztán megkapta a légierő VIP-személyek szállítására. Ha így van, a légierő VIP-utasai nagyon szerencsés emberek. A gép pompás volt. Csöndesen és biztosan haladt, az ülések pedig fantasztikusak voltak. Minden irányba lehetett állítani őket. És kávét is hoztak, amit rendes kávéból főztek. Mondtam a fickónak, hogy legyen mindig kávé, de ne fáradjon vele, én majd odamegyek érte, és hozok magamnak. Ezt értékelte. Azt hiszem, a tisztelet jelének vette. Nyilvánvaló volt, hogy nem igazán steward, inkább biztonsági kíséret. Elég kemény volt ahhoz, hogy megkapja ezt a feladatot, és büszke volt rá, hogy én ezt tudom.

Kinéztem az ablakon. Először a Sziklás-hegység vonulata suhant el alattunk: a lejtők aljánál sötétzöld lombok borítottak mindent, feljebb fehér hólepel. Azután apró mozaikkockákból összeálló, barna szántóföldek következtek. Szántás, vetés, aratás körforgása zajlott rajtuk, újra meg újra, de nem sok esőt láttak. Így ránézésre úgy tűnt, levágtuk Dél-Dakota sarkát, aztán láttam egy darabkát Nebraskából, mielőtt továbbrepültünk Iowa felett. A nagy magasság okozott némi geometriai bonyodalmat, de úgy ítéltem, valószínűleg dél felé tartunk. Egy nagy kanyart írt le az útvonalunk. Sík térképen ez furcsán fest, de a földfelszín görbületét is figyelembe véve már épp megfelelő. Kentuckyba tartottunk, vagy Tennesseebe, esetleg Észak- vagy Dél-Karolinába. Vagy akár Georgia is szóba jöhetett.

Órákon át haladtunk tovább halk duruzsolással, közben két teljes kanna kávé elfogyott. Aztán egy kicsit lejjebb ereszkedtünk, és közelebb kerültünk a földhöz. Először azt hittem, Virginiában járunk, de aztán rájöttem, hogy Észak-Karolinában. Láttam két kisvárost, amelyek csak Winston-Salem és Greensboro lehettek. Bal kéz felé estek, és kissé távolodtak tőlünk, ami azt jelentette, hogy délkeleti irányba tartunk. Nincs több város Fayetteville-ig, de előtte még ott fekszik Fort Bragg, ahol a különleges alakulatok főhadiszállása található. Ez Tom O’Day természetes előfordulási helye.

Ismét tévedtem. Illetve technikailag eltaláltam, hová tartunk, de csak névlegesen. Leszálltunk az esti sötétségben az egykori Pope légitámaszponton, amelyet azóta megkapott a gyalogság. Most már egyszerűen Pope Field volt a neve, és csak egy kis sarka volt az egyre jobban terjeszkedő Fort Bragg Támaszpont területének. Reformok. A politikusok bármire képesek, hogy megspóroljanak pár dollárt.

Hosszan gördültünk a kifutópályán, amely akkora volt, hogy légiszállítású csapatok is indulhattak innen. Végül megálltunk egy kis adminisztrációs épület előtt. Megpillantottam egy 47. logisztikai és taktikai támogatás parancsnoksága feliratú táblát. A motorok leálltak, a steward kinyitotta az ajtót, és leengedte a lépcsőt.

– Melyik ajtó az? – kérdeztem.

– A piros.

Lesétáltam, és egyenesen előreindultam a sötétben. Csak egy piros ajtó volt az épületen. Még majdnem két méterre jártam tőle, amikor kinyílt. Egy fiatal nő lépett ki, fekete kosztümben. Fekete nejlonharisnyát viselt, és elegáns cipőt. Nagyon fiatal volt, a húszas éveiben járhatott. Szőke haja volt, zöld szeme, és szív alakú arca. Széles, meleg mosoly ült rajta.

– Casey Nice vagyok – mutatkozott be.

– Milyen Casey?

– Nice.

– Jack Reacher.

– Tudom. A külügyminisztériumnak dolgozom.

– Washingtonban?

– Nem, itt.

Ami tulajdonképpen érthető is volt. A különleges alakulatok a CIA katonai szárnyát képezik, a CIA viszont a külügyminisztérium gyakorlati szárnya, és bizonyos döntéseknél szükség van arra, hogy mindhárman együttműködjenek. Ezért van jelen egy emberük – bármilyen fiatal is – a légierő bázisán. Lehet, hogy zseniálisan ért a közös politikai döntések összehangolásához. Valami csodagyerek lehet. – Shoemaker itt van? – kérdeztem.

– Menjünk be – felelte a nő.

Bevezetett egy kis szobába, amelynek dróthálóval védett ablaka volt. Három össze nem illő karosszék árválkodott benne szomorkásan, elhagyatottan. – Üljünk le – mondta a nő.

– Miért vagyok itt? – kérdeztem.

– Először is tudnia kell, hogy ettől a pillanattól kezdve minden, amit hall, titkos információnak számít. Ha megszegi a titoktartást, az súlyos következményekkel jár.

– Miért bízna rám titkokat? Soha nem találkozott még velem. Nem tud rólam semmit.

– Átnéztük az aktáját. Annak idején átesett a biztonsági átvilágításon, és soha nem vonták vissza az engedélyét. Még mindig köti a titoktartási eskü.

– Szabadon távozhatok, ha akarok?

– Mi jobban örülnénk, ha maradna.

– Miért?

– Beszélni szeretnénk magával.

– A külügy?

– Megértette, és elfogadta, amit a titoktartásról mondtam?

Bólintottam. – Mit akar tőlem a külügyminisztérium?

– Vannak bizonyos kötelezettségeink.

– Milyen ügyben?

– Valaki rálőtt a francia elnökre.

– Párizsban.

– A franciák nemzetközi segítséget kértek az elkövető elfogásához.

– Nem én voltam. Én épp Los Angelesben tartózkodtam.

– Tudjuk, hogy nem maga volt. Nem szerepel a gyanúsítottak listáján.

– Van lista?

A nő nem válaszolt, csak benyúlt a blézere belső zsebébe, elővett egy összehajtogatott papírlapot, és átnyújtotta. Még érződött rajta a teste melege, és enyhén meggyűrődött. De nem lista volt, hanem egy összefoglaló jelentés a párizsi nagykövetségünktől. Feltehetően az ottani CIA-kirendeltség főnökétől, aki közel van a tűzhöz.

A merényletet kivételesen nagy távolságból követték el. A mesterlövész egy majdnem ezerháromszáz méter távolságban lévő erkélyen rejtőzködött. Ezerháromszáz méter... A francia elnök egy szabadtéri pódiumon állt, golyóálló üvegfal védte, amely valami újfajta, különleges anyagból készült. A lövést senki nem látta, csak maga az elnök. Észrevette a hihetetlenül távoli torkolattűz-felvillanást a magasban és kissé balra, aztán három másodperccel később egy csillag alakú repedés jelent meg az üvegen, mintha egy kis rovar kenődött volna szét rajta. Nagyon-nagyon messziről jött a lövés. De az üveg kitartott, és a golyó becsapódása azonnali reakciót keltett: az elnökre rögtön rávetette magát egy csomó biztonsági ember. Később elegendő fémtöredéket találtak a golyóból, hogy be tudják azonosítani: egy ötvenkaliberes páncéltörő lövedék volt.

– Azért nem szerepelek a listán, mert nem vagyok elég jó ehhez – jegyeztem meg. Ezerháromszáz méter óriási távolság, nagyon nehéz ennyiről eltalálni egy ember fejét. A golyó három teljes másodpercig levegőben van. Olyan, mintha egy nagyon mély tóba dobnánk le egy kavicsot.

Casey Nice bólintott. – A lista nagyon rövid. Ezért is aggódnak a franciák.

Mindenesetre nem azonnal kezdtek el aggódni, ez egyértelmű volt. A jelentés szerint az első huszonnégy órát azzal töltötték, hogy vállon veregették saját magukat, amiért ilyen nagy biztonsági zónát jelöltek ki, és ilyen jó minőségű a golyóálló üveg. Aztán ráébredtek a komor valóságra, és nekiláttak a távolsági telefonhívásoknak, hogy kiderítsék, ismer-e valaki ennyire jó mesterlövészt.

– Ez marhaság – mondtam.

– Melyik része?

– Magukat nem érdeklik a franciák. Nem ennyire. Esetleg egy kicsit sajnálkoznak, ha ilyesmi történik, és néhány gyakornokkal íratnak egy elemzést az esetről. De ez az ügy eljutott Tom O’Day íróasztalára. Legalább öt másodpercre ott landolt. Vagyis valamiért nagyon fontos. Aztán egy SEAL-katonát küldtek értem huszonnyolc percen belül, és egy magángéppel elrepítettek a kontinens túlsó felére. Nyilván a SEAL katonája és a gép is készenlétben állt és rám várt, de az is nyilvánvaló, hogy nem tudhatták, épp hol vagyok, és mikor fogok telefonon jelentkezni, tehát egy csomó SEAL-katona és egy csomó gép várakozott mindenfelé az országban éjjel-nappal. A biztonság kedvéért. És ha engem megkerestek, akkor másokat is.

– Kissé bonyolítaná a helyzetet, ha kiderülne, hogy egy amerikai mesterlövész volt az elkövető.

– Ugyan miért lenne az?

– Reméljük, hogy nem az.

– És mit tudok tenni magukért, ami megérte, hogy magángépet küldjenek értem?

A nő zsebében megcsörrent a mobilja. Felvette, egy kicsit hallgatott, aztán eltette. – O’Day tábornok majd elmagyarázza. Most tudja fogadni.

3. fejezet

Casey Nice egy emelettel feljebb kísért, egy másik szobába. Az épület lerobbant volt, és olyan benyomást keltett, mintha minden csak átmeneti lett volna. Biztos voltam benne, hogy így is van. Egy ilyen ember, mint O’Day, sokat utazgat ide-oda. Egy hónapot eltölt itt, egy hónapot ott, jellegtelen szálláshelyeken, semmitmondó táblák mögött, mint például a 47. logisztikai és taktikai támogatás parancsnoksága. Arra az esetre, ha valaki figyelné. Vagy azért, mert valaki figyel – mondaná ő. Valaki mindig figyel. Ő aztán tudja, sok mindent túlélt már.

O’Day az íróasztal mögött ült, Shoemaker pedig egy oldalra húzott széken, ahogy egy jó helyetteshez illik. Húsz évet öregedett, amire számítani is lehetett, mert húsz éve nem láttam. Meghízott, homokszőke haja szürkésre változott. Az arca vöröses volt és petyhüdt. Gyakorlóruhát viselt, de büszkén hordta a tábornoki csillagot is.

O’Day egyetlen napot sem öregedett. Még mindig százévesnek nézett ki. És mint mindig, kopott fekete zakót viselt V-nyakú pulóverrel, amely szintén fekete volt, és annyi helyen megstoppolták, hogy több volt rajta a javítás, mint az eredeti kötött anyag. Amiből arra következtettem, hogy Mrs. O’Day is él és virul, mert nem tudtam elképzelni, hogy bárki más megcsinálná ezt helyette.

O’Day szögletes állkapcsa megmozdult párszor, és üres tekintettel rám meredt a bozontos szemöldöke alól. – Örülök, hogy újra látom, Reacher – szólalt meg végül.

– Szerencséje van, hogy épp nem volt semmi fontos dolgom. Különben most panaszt tennék.

Nem válaszolt. Leültem egy fémszékre, amely a haditengerészeté lehet, Casey Nice pedig letelepedett egy másik hasonló székre.

– Tájékoztatták, hogy az ügy titkos? – kérdezte O’Day.

– Igen. – Casey Nice nyomatékosan bólintott mellettem, mintha nagyon határozottan szeretné leszögezni, hogy követte az utasítást. O’Day ilyen hatással volt az emberekre.

– Látta a jelentést?

– Igen – feleltem, és Casey Nice is újból bólintott.

– És mit gondol róla?

– Azt hiszem, a pasas nagyon jó lövész.

– Szerintem is – mondta O’Day. – Annak kell lennie, ha képes volt egyből egy telitalálatot garantálni a megbízóinak ezerháromszáz méterről.

Ez nagyon jellemző volt O’Day-re. Az egyetemeken szókratészi módszernek hívják, amit csinált. Az a lényege, hogy kérdéseket teszünk fel abból a célból, hogy a tanítványból kiszedjük a maguktól értetődő igazságokat, amelyekkel minden racionális lény tisztában van. – Nem egyből egy garantált találat volt – mondtam. – Kettőből kettő. Az első golyónak csak az volt a célja, hogy betörje a biztonsági üveget. A második golyónak kellett volna megölnie a célszemélyt. A merénylő tudta, hogy az első golyó széttörhet az üvegen, vagy az eltérítheti. Felkészült arra, hogy ha betört a biztonsági üveg, másodszor is lőjön. A másodperc töredéke alatt kellett meghoznia a döntést, hogy újból tüzeljen, vagy elmeneküljön. Ami igen figyelemreméltó. Páncéltörő lövedék volt?

O’Day bólintott. – Megvizsgálták a darabkáit gázkromatográffal.

– Nekünk is van ilyen golyóálló üvegünk az elnök védelmére?

– Holnapra meglesz.

– Ötvenkaliberes volt?

– Elég sok fémtörmeléket sikerült összegyűjteni, és a súlyukból úgy tűnik.

– Ettől csak még figyelemreméltóbb a teljesítmény. Ez egy ronda nagy puska lehetett.

– Amiről tudjuk, hogy több mint másfél kilométerre is hatásos. Egyszer Afganisztánban valaki két és fél kilométerről ért el találatot. Úgyhogy az ezerháromszáz méter talán nem is olyan nagy dolog.

Szókratészi módszer.

– Szerintem nehezebb két gyors lövést leadni egymás után ezerháromszáz méterről, mint egyet több mint másfél kilométerről. Az ismétlőképességről van szó. Ez a fickó őstehetség.

– Szerintem is – bólintott O’Day. – Gondolja, hogy katona volt valamikor?

– Hát persze. Másképp nem lehetne ilyen jó.

– Gondolja, hogy még mindig szolgál valahol?

– Nem. Akkor nem tudna elég szabadon mozogni.

– Egyetértek.

– Biztosak vagyunk benne, hogy felbérelték?

– Mekkora az esélye annak, hogy egy sértett állampolgár véletlenül világklasszis mesterlövész is legyen? Valószínűbb, hogy egy sértett állampolgár, akinek van pénze, keresett valakit erre a célra a szabadpiacon. Vagy talán állampolgárok egy kisebb csoportja. Más szavakkal egy politikai frakció. Ami csak növeli a rendelkezésükre álló anyagi lehetőségeket.

– És mi miért törődünk ezzel? A célpont francia volt.

– A golyó amerikai.

– Honnan tudjuk?

– A gázkromatográfos vizsgálatból. Néhány évvel ezelőtt született egy megegyezés a lőszergyártók között, ami nemigen került nyilvánosságra. Sőt, egyáltalán nem. Minden gyártó egy egészen kicsit más ötvözetből készíti a lőszereket. Nagyon kicsi az eltérés, de ahhoz elég, hogy beazonosíthatók lehessenek. Mintha szignóval látnák el a terméküket.

– A világon sokfelé vesznek amerikai lőszert.

– Ez a fickó új a színen, Reacher. Soha nem láttunk még a profiljának megfelelő esetet. Ez volt az első munkája. Ezzel szerez nevet magának. És pokolian nehéz volt a feladat. Kétszer kellett lőnie, nagyon gyorsan, egy szinte ágyúméretű ötvenkaliberes puskával, ezerháromszáz méterről. Ha sikerül neki, élete végéig bekerül a legmenőbb ligába. Ha elvéti, örökre a másodosztályban marad. Túl nagy a kockázat. Óriási a tét. De mégis vállalta. Ami azt jelenti, hogy tudta, hogy sikerülni fog. Teljes magabiztossággal tudnia kellett, hogy két találatot fog elérni ezerháromszáz méterről. Hány mesterlövész van, aki ennyire érti a dolgát?

Ez jó kérdés volt. – Őszintén? Nálunk? Olyan, aki ennyire profi? Szerintem szerencsések vagyunk, ha minden generációban akad egy ilyen a SEAL-nél, kettő a tengerészgyalogságnál és kettő a gyalogságnál. Összesen öt ilyen mesterlövész ha szolgál egyszerre az amerikai hadseregben.

– De az előbb megállapítottuk, hogy az illető már nem szolgál.

– Tehát adjunk hozzá még ötöt az előző generációból, akik nem olyan rég vonultak vissza, elég idősek ahhoz, hogy már szabadok legyenek, de még elég fiatalok a működőképességhez. Itt kell keresgélni.

– Szóval ezek lennének a jelöltjei? Az előző generáció tagjai?

– Nem látom, ki más felelne meg a kritériumoknak.

– És hány jelentősebb ország van, ahol vannak jó mesterlövészek?

– Velünk együtt talán összesen öt.

– Vagyis ha minden országban öt szóba jöhető jelöltet számolunk, akkor a világon összesen huszonöten vannak. Egyetért?

– Nagyjából.

– Ennél azért pontosabb a szám. Mint kiderült, a világ hírszerző szervei pontosan huszonöt visszavonult elit mesterlövészt tartanak számon. Gondolja, hogy az egyes kormányok alaposan szemmel tartják őket?

– Biztos vagyok benne.

– Tehát mit gondol, hánynak van sziklaszilárd alibije bármely adott napra?

– Mivel nagyon gondos megfigyelés alatt tartják őket, azt mondanám, húsznak.

– Huszonegynek – bólintott O’Day. – Maradt négy ember. És ez okozza a diplomáciai problémát. Olyan ez a helyzet, mintha négyen ülnénk egy szobában, és csak mereven bámulnánk egymásra. Nem örülünk neki, hogy az a golyó amerikai volt.

– A mi emberünknek nincs alibije?

– Nem igazán.

– És ki az?

– Hány ennyire jó mesterlövészt ismer?

– Egyet sem. Nem haverkodom mesterlövészekkel.

– És hányat ismert régebben?

– Egyet. De nyilván nem ő az emberünk.

– Miből gondolja?

– Börtönben van.

– És ezt honnan tudja?

– Én juttattam oda.

– Tizenöt évet kapott, igaz?

– Ha jól emlékszem.

– Mikor ítélték el?

Szókratészi módszer. Gyors fejszámolást végeztem. Sok éve eltelt már azóta. Sok helyen megfordultam, sok emberrel találkoztam. – A francba... – szólaltam meg.

O’Day bólintott.

– Tizenhat évvel ezelőtt. Hogy repül az idő, ha az ember közben jól érzi magát, nem igaz?

– Már kiszabadult?

– Egy éve.

– És hol van most?

– Nincs otthon.