J. Kenner

ŐRÜLT VÁGY

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © Julie Kenner, 2014

Részlet az Izzó vágyból:

Copyright © Julie Kenner, 2014

Hungarian translation © Szilágyiné Márton Andrea, 2014

A könyv tartalmaz egy részletet J. Kenner következő,

Izzó vágy című regényéből. Ezt csak ezen kiadásra szánjuk,

és nem feltétlenül egyezik meg a leendő, végleges változattal.

ISBN 978-963-293-415-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

Helyes és helytelen.

Jó és rossz.

Fekete és fehér.

Ezek a paraméterek határozzák meg azt a világot, amiben élünk, és bárki, aki ezzel ellentéteset állít – aki szerint nem létezik abszolútum, és a szürkének mindig vannak árnyalatai – vagy bolond, vagy megpróbál átvágni.

Legalábbis régen ezt hittem.

De ez azelőtt volt, hogy vele találkoztam. Mielőtt belenéztem a szemébe. Mielőtt megajándékoztam a bizalmammal.

Talán bolond vagyok. Talán elment az eszem, nem vagyok birtokában józan ítélőképességemnek.

Nem tudom.

Azt tudom, hogy onnantól, hogy megismertem, minden megváltozott. Egy pillantás kellett, hogy félni kezdjek: bajba kerültem.

Egy érintés kellett, és tudtam, hogy menekülnöm kellene.

Egy csók kellett, és elvesztem.

Már csak az a kérdés, hogy visszatalálok-e ahhoz, aki voltam? És ami még fontosabb: vissza akarok-e találni?

Semmi nem olyan könnyű, mint amilyen lehetne.

Ezt apám tanította nekem. Húsz éven át volt az FBI különleges ügynöke, majd otthagyta az állását, hogy a texasi Galveston rendőrfőnöke legyen. Ebben az elszigetelt közösségben elég bűncselekmény történt ahhoz, hogy élete továbbra is érdekes maradjon, de elég napsütés és jó idő volt ahhoz, hogy én boldog legyek.

Gyermekéveim során figyeltem, amint apám órákat, napokat, heteket, sőt hónapokat töltött azzal, hogy tökéletes vádiratokat állított össze a legelvetemültebb bűnözők ellen. Több ezer munkaórája volt benne. Több száz bizonyíték. A bizonyítékok úgy sorakoztak fel, libasorban, ahogy kell – és semmit nem számított. A védelem kiszúrt valami technikai egérutat, a bíró megadta magát, és puff, az egész mehetett a süllyesztőbe.

Mint mondtam, soha semmi nem könnyű. Ez az első igazság, amire az életemet alapozom.

A második ennek folyománya: senki nem az, aminek látszik.

Ezt a mostohaapám tanította nekem. Gyorsan emelkedő csillagú baseball-liga-játékos volt, akit megkedvelt a sajtó. Úgy nevezték: Aranyifjú; azt jósolták neki, hogy csapatát egészen a világbajnokságig viszi, és szinte térdet hajtottak, mikor belépett valahová. De azt nem írták meg, hogy verte az anyámat. Azt sem, ahogyan engem arra kényszerített, hogy mindezt végignézzem, azzal fenyegetve, hogy utána én következem. A keze, az ökle, egy törött sörösüveg. Ami kéznél volt. Minden ütésnél összerándultam, és mikor anyámnak csontja tört, azt én is éreztem, és sikoltásom borzalmas, disszonáns kakofóniává olvadt össze az ő sikolyával.

Valahogy egyik kórházi látogatást sem hozták le a helyi lapok, és azon ritka alkalmaknak, amikor a rendőrök kijöttek hozzánk, semmi következménye sem lett. Harvey Grier arca egy hercegét, mosolya pedig egy bálkirályét idézte, és ha tizennégy éves mostohalánya egy éjszaka kihívta a rendőröket valami ostoba történettel, ami tönkretehetné a jó hírét és gyümölcsöző üzleteit, az azért volt, mert a lány igazi, unatkozó kamasz. Egészen biztosan lehetetlen, hogy ez a lány éjjel-nappal egy szörnyeteg közelében élt és túlságosan is a szépfiú-külső mögé látott.

Mostohaapám most halott. Ami engem illet, ez jó dolog. Ez az ember nem volt másra jó, mint arra, hogy eszembe vésse a második leckét: a legártatlanabb külső mögött is rejtőzhet szörnyeteg, és ha nem ügyelsz, megharap. Mégpedig csúnyán.

A tanulság? Ne vegyél semmit készpénznek. És ne bízz meg senkiben!

Azt hiszem, ettől cinikus vagyok. De ettől is vagyok baromi jó zsaru.

Pezsgőt iszogattam, a munkámon és ezen a két alaptételen gondolkoztam, miközben nekidőltem a The Drake Hotel szinte túlzottan elegáns Palm Court éttermében az egyik, fehér függönnyel bevont oszlopnak. Egy lelket sem ismertem itt, főleg azért, mert nem szerepeltem a meghívottak listáján. Mindent megtettem, hogy egybeolvadjak az oszloppal, és így kényelmesen megfigyelhessem a világot – és az embereket. Egy bizonyos arcot kerestem, mert tervvel érkeztem ide. És ebben a kis sarokban akartam maradni, az oszlop mellett, amíg meg nem látom azt, akit keresek.

Már egy órája álltam ott, és kezdtem azt hinni, hogy hosszú éjszaka vár rám. De rosszabb álruhás követéseket is túléltem már, és meglehetősen határozott típus vagyok.

Egyszer már jártam a Palm Courtban, amikor apámnál töltöttem a hétvégét, és úgy döntöttünk, kalandozunk egy kicsit. De ma este az ismerősebb asztalok nagy részét kivitték, így a vendégeknek elég helyük volt, hogy vegyüljenek az elegáns szökőkút és a hatalmas virágdísz környékén. Úgy láttam, a dress code ma estére bármi volt, ami a Divathét alatt felbukkant a kifutón, és az egyetlen ok, hogy senki nem mutogatott rám és nem vigyorgott kiárusításon vásárolt ruhámon, az volt, hogy a ruha annyira mindennapos volt, hogy szinte láthatatlanná tett.

A termet zeneszó töltötte meg, amit a sarokban elhelyezett zenekar szolgáltatott, de senki nem táncolt. Az emberek inkább vegyültek. Beszélgettek, nevettek. Minden nagyon odaillő volt. Nagyon elegáns. Nagyon ünnepi.

Én pedig úgy éreztem magam, mint a partra vetett hal.

Az én világom igazából Indiana, ahol szinte hírességnek számítok a rendőrségen belül: a legfiatalabb nő vagyok, akiből valaha nyomozó lett az Indianapolisi Metropolitan Rendőrség kötelékében. Azért jöttem Chicagóba, mert kötelező orvosi szabadságomat töltöttem, és amikor egyik bizalmas informátorom, Candy megkért, hogy keressem meg a volt lakótársát, aki nyomtalanul eltűnt, úgy döntöttem, nyomozok egy kicsit a saját szakállamra.

Candy szerint Amy egzotikus táncosnőként kereste a kenyerét egy elegáns chicagói férfiklubban, a Destinyben, úgy két héttel ezelőttig. – Majdnem egy hónapja volt már ott, és rengeteg borravalót kapott. Sőt, még a lányokat is megkedvelte. És biztos vagyok benne, hogy dugott az egyik tulajdonossal. Szóval nem igazán volt oka lelécelni.

Ahogy én gondolom, a főnökkel való dugás elég ok lehet, főleg ha a főnök kötött útilaput a talpára.

– Igen, de nekem elmondta volna – mondta Candy, mikor előálltam ezzel. – Lehet, hogy másik munkát vállal, sőt, elköltözik, de akkor is felhívott volna. Történnie kellett vele valaminek.

Általában nem aggódnék. Végül is a huszonkét éves egzotikus táncosnők gyakran szedik a sátorfájukat és tűnnek el. Talán csak megpróbál megszabadulni a régi életétől. Vagy talán utánament egy pasinak. Amy tizenöt éves kora óta volt egyedül és tudta, hogyan vigyázzon magára. Tiszta volt, szóval nem gondoltam, hogy valahol egy heroinbarlangban fetreng. Ráadásul tudtam, hogy gyakran ábrándozott Csini hercegről, aki megérkezik és ellovagol vele az alkonyatba, szóval lehet, hogy rájött: az, hogy a tulajjal dug, nem túlzottan jó, és átment New Yorkba vagy Las Vegasba vagy valahova, ahol elég sok a gazdag és kanos pasi.

De igazából mindezt nem hittem el. Candy több mint hét hónapos terhes volt, amikor Amy Chicagóba költözött. Tele volt ígérettel, hogy ajándékokkal megrakodva jön vissza, és kijelentette, hogy mindenképp ott lesz a szülésnél. Ha a baba a kiírt időpontban érkezik, az már csak két hét.

Nagyon reméltem, hogy csak belehabarodott egy pasiba és bármelyik nap felbukkanhat, forró éjszakákról és vad szexről szóló történetekkel. De én a gyilkossági osztályon dolgoztam, és mindig a legrosszabbtól tartottam.

Mialatt Indianából Chicagóba autóztam, felhívtam egy barátomat a chicagói rendőrségnél, és ő igazolta, hogy Amy nem a körmét reszelgeti egy megyei börtönben. Némileg megkönnyebbültem, hogy vagy tiszta maradt, vagy nagyon ravaszul játszik, de titokban azért abban reménykedtem, hogy letartóztatták bolti lopásért, és túl büszke ahhoz, hogy megkérje Candyt, fizesse ki az óvadékot. Nem sokkal hét után érkeztem meg Chicagóba egy szerda estén, és a Destinyben kezdtem. A hely tiszta volt és elegáns, az italokat nem vizezték, a lányok boldognak tűntek, hogy ott dolgozhatnak, egyáltalán nem látszottak agyonhasználtnak, a vendégek pedig a spektrum felsőbb széle felé tendáltak. Tökéletesen felszerelt bár is volt, csapolt Guinness sörrel és tisztességes étlap, amin isteni rántott sajt szerepelt.

Láttam rosszabb helyeket is, és ahogy a pultnál ültem és rendőrszemmel mértem fel a helyet, semmi különös nem tűnt fel.

És itt jön a képbe a második alapigazság: senki nem az, aminek látszik. Vagy ez esetben egy hely sem az, aminek látszik.

Ezt akkor tudtam meg, amikor másnap együtt reggeliztem egy FBI-os baráttal, Kevin Warnerrel, aki egy egész listát mutatott a tiltott tevékenységekről, amelyek szerinte a klubban zajlanak. Csak úgy röpködtek az állítások. És amikor a Mann-törvényt idézte – prostitúció, fehér rabszolgaság és egyéb nyalánkságok –, hegyezni kezdtem a fülem.

– Lassabban, cowboy – mondtam. – Elkapták őket ilyenekért?

– Kibaszott védettség – mondta Kevin. – Segítettek felszámolni egy fehér rabszolga-csoportot, amely a nyugati parton működött és szép kis városunk felé óhajtott terjeszkedni.

– Mi ez a többes szám? – kérdeztem.

– Black, August és Sharp – mondta Kevin, megnevezve a Destiny három tulajdonosát: három köztiszteletben álló üzletembert, akik Chicago krémjéhez tartoznak. A francokat! Én nem is vagyok chicagói, mégis mindent tudtam ezekről az emberekről. – Ravaszak, mind a hárman – folytatta Kevin. – Ravaszak, simulékonyak és olyan veszélyesek, mint a cápák a sötét vízben. Megkapták a védettséget, amögé bújnak el, és ez betett a nyomozásomnak.

Bólintottam. A védettség benne volt a pakliban. A lényege az, hogy megvédjen egy gyanúsítottat a tárgyalástól. Ha már eleve nincs az illetőnek bűne, akkor nem igazán van értelme a védelemnek. Más szavakkal, ritka az olyan gyanúsított, akinek úgy adnak védettséget, hogy nem bűnös.

Őszintén szólva a gondolat, hogy védettséget biztosítanak egy gyanúsítottnak, engem rettentően bosszantott, de tudtam, hogy ez amolyan szükséges rossz. Emellett azt gondoltam, hogy az illetőt úgyis utoléri az igazságszolgáltatás. Legalábbis apám mindig ezt mondta, amikor az egyik vádlott valami technikai dolgot rántott elő a mellényzsebéből és fityiszt mutatott a törvénynek.

A karma rohadt ribanc tud lenni, és én eltűnődtem, hogy vajon Black, August és Sharp felé vicsorog-e éppen. Tényleg olyan bűnösek, ahogy Kevin mondta? Vagy egyszerűen jó polgárok, akik megosztották a szövetségiekkel azt, amit tudtak? Vagy az igazság valahol középen van?

Nem tudtam, de azt gondoltam, az első vagy az utolsó lehet igaz. – Mennyire kiterjedt a védettség? – kérdeztem.

– Ha úgy történt volna, ahogy én akarom, azt kívánnák, hogy bár kiterjedtebb lenne. Biztos vagyok benne, hogy nyakig vannak mindenféle szarságban. Szerencsejáték, csempészés, pénzmosás. Zsarolás, védelmi pénz, csalás. Mondhat bárki bármit, ezek benne vannak. De befolyásos barátaik vannak, és hivatalosan én nem nyomozhatok tovább az ügyben.

Hallottam hangjában a tehetetlenséget. El akarta kapni ezeket az alakokat – mégpedig nagyon. Több oka volt annak, hogy rendőr lettem, de végül is a lényege az volt, hogy megvédjem az ártatlanokat és megállítsam a rosszfiúkat. Hogy tegyek róla, hogy a rendszer működjön, és azok, akik átlépik a határt, megfizessenek érte.

Éltem-haltam a munkámért. Egyszerre volt nekem üdvösség és pokolra szállás. És nagyon jó voltam a szakmámban.

– Én nem nyomozhatok tovább ebben – mondta Kevin. – De te igen.

Igaza volt. Agyamban máris lehetőségeket futtattam végig, próbáltam átgondolni, hogyan is juthatnék a Destinybe, hogy beszélhessek a lányokkal, hogyan tudhatnék meg valamit Amyről. Ha már bent vagyok, és egy kicsit körülszimatolok, nyugodtan szimatolhatok egy kicsit többet is.

Őszintén szólva örömmel tenném. Az igazságszolgáltatás világában a védettség talán szükséges rossz, de én boldogan vezettem volna a Sors kezét. És ha rájövök, hogy ezek a pasasok más szarságokban is benne vannak, az, hogy elkapom őket, egy kicsit a mi javunkra billentené az igazságszolgáltatás mérlegét.

Ez volt az oka annak, hogy az a küldetés, miszerint vigyek vissza egy eltűnt táncosnőt Indianába, totális hatótávolságú, bár nem hivatalos, álcázott hadműveletté változott. Egy adott ponton arra gondoltam, hogy besétálok a Destinybe, és merészen bejelentem, hogy egy barátomat keresem, de mivel tudtam, hogy a tulajok sárosak lehetnek, ezt a tervet kihajíthattam a kukába. Tudni akartam, miben sántikálnak – és ha igazak a fehér rabszolgaságot érintő vádak, egy kicsit szét akartam csapni köztük.

Ez az egész „álcázott” dolog volt a legnagyobb nehézségem. Az ember azt hinné, hogy egy egyébként csinos nőnek – ez én lennék – könnyű koktélpincérnői állást szereznie egy chicagói férfiklubban, de ez nagy tévedés. Amellett, hogy fényképarcom van, szép cicim és feszes seggem, a tegnap beadott jelentkezésemet udvariasan elutasították. És mindezt annak ellenére, hogy mint pincérnő is nagyon jó vagyok.

Ez csak aláhúzza az Első Igazságot: semmi nem olyan könnyű, mint amilyen lehetne.

És már megint a Második Igazságnál tartunk: senki nem az, aminek látszik.

Vegyük például Evan Blacket. Az ő partiján jelentem meg hívatlanul. Hivatalos esemény volt, az eljegyzésüket ünnepelték Angelina Raine-nel, aki a reménybeli alelnök, Thomas Raine szenátor lánya volt.

Láttam Evan Blacket a terem túlsó végében – filmsztárokat megszégyenítően jóképű volt, karján pedig egy szintén döbbenetes szépségű barna nő, feltehetőleg maga Angelina. A nő Blacknek támaszkodott és sugárzott a boldogságtól, miközben két másik párral csevegtek. Az egész kép rendesnek és szépnek tűnt. De ha Kevinnek igaza van, Black nem az az ember, akinek látszik.

Vagy vegyük Cole Augustot, Black üzlettársát, akit agyondicsért a sajtó és a nagyközönség is amiatt, hogy sikerült maga mögött hagynia Chicago déli részén töltött gyermekkorát, és a város egyik leginkább köztiszteletben álló és legbefolyásosabb üzletembere lett. Ahogy a terem túlsó végében járkált, mobillal a fülén, abszolúte olyannak tűnt, mint akiért az ember lánya szívesen csorgatja a nyálát – maga volt az elfoglalt üzletember mintaképe. De én éppenséggel tudtam, hogy August nem annyira hagyta maga mögött a zűrös múltat, mint amennyire azt eljátszotta.

És aztán ott volt Tyler Sharp is.

– Ő az – mondta Candy, mikor megemlítettem a nevét. – Amy totálisan belezúgott a pasiba.

– Ő ugyanígy érzett?

– Nem tudom.

– De azért kefélt vele?

– Igen. Legalábbis azt hiszem. Na jó, Amy nem tett ki róla fotókat a Facebookra. De biztos nem hagyta volna ott a palit, és abból, amit mondasz…

Bár telefonon zajlott a beszélgetés, el tudtam képzelni, hogy Candy hogyan von vállat, amikor elhal a hangja. Tudtam, mire célzott. Kicsit alaposabban is utánanéztem Tyler Sharpnak, aminek nagy részéről beszámoltam Candynek is. Lényeg a lényeg: Tylernek gyengéi voltak a nők, én pedig eltökéltem, hogy kihasználom ezt a gyengeségét. Ha nem juthatok be a Destinybe ötcsillagos pincérnői képességeimmel, majd a tulajdonoson keresztül jutok be.

Más szavakkal azt terveztem, hogy elcsábítom.

Mindent egybevetve, ez jobb megközelítés volt, mint az első tervem. A pincérnői munkával csak a klubba jutok be. De a szex mindenféle ajtót megnyit. Szex utáni csevegés az ágyban. Számítógépes hozzáférés. Ki tudja, még mi. Ha ügyes vagyok, páholyból nézhetem végig a város legjobb műsorát – legyen az szerencsejáték, csempészet vagy valami ennél is sötétebb.

És ha kiderül, hogy Tyler bármilyen zűrbe belevitte Amyt, kasztrálom a rohadékot. De először is meg kellett találnom.

Az utóbbi pár hétben nem volt a városban, így még személyesen nem találkoztam vele, de biztos voltam benne, hogy felismerem, amint belép a terembe. Mint mondtam, kicsit utánanéztem a pasasnak, és amikor Tyler Sharp fényképeit kellett végignéznem, az nem esett különösebben nehezemre. Az ember lánya tudja rajta legeltetni a szemét.

Több mint száznyolcvan centi magas volt, sportos, karcsú, és olyan barna haja volt, amiben nyáron arany tincsek csillognak. Tudtam, hogy kiterjedt üzleti vállalkozásai vannak, amelyek nem mindig legálisak. És tudtam, hogy American Express Black kártyája van. Azzal is tisztában voltam, hogy legalább egy tucat autója van, bár ritkán jár velük – jobban szereti Ducati motorját.

– Elveszettnek tűnik.

Eddig a bejárat felé nézegettem, de most balra fordítottam a fejemet és megláttam egy hosszú lábú, barna szemű, szőke nőt, akinek olyan sűrű, fényes haja volt, hogy bármelyik samponreklámban szerepelhetett volna. A nő a kezét nyújtotta, én pedig gondolkodás nélkül elfogadtam. – Katrina Laron vagyok – Kat – mondta, majd Angelina Raine felé intett. – A menyasszony legjobb barátnője, így félig-meddig a háziasszony is. És maga?

Udvariasan mosolygott, de némi éllel, és biztos voltam benne, hogy pontosan tudja, meghívó nélkül vagyok itt.

– Sloane O’Dell – mondtam, anyám lánykori nevét használva, nem pedig saját nevemet, a Watsont.

– És kivel érkezett? Azt hiszem, Lina oldaláról mindenkit ismerek. Tehát Evan barátja? – Megint az az udvarias mosoly. Megint az a védelmező hangsúly. – Igazából Tylert keresem – mondtam és megdicsértem magam, mert egyszerre mondtam igazat és hazudtam.

– Ó, tényleg? – Összehúzta a szemöldökét. – Barát vagy ellenség?

– Micsoda? – Igyekeztem közvetlennek tűnni és reméltem, hogy természetesen világos bőröm nem pirul el.

– Tudom, hogy Tyler nem hozott magával partnert, és ha maga nem Angie vagy Evan vendége…

Basszus. Basszus, basszus, basszus!

– Kockáztattam – mondtam, és ismét a teljes őszinteségre szavaztam. – Azt hiszem, Tyler akarna találkozni velem. – Na jó, ebben a részében egyáltalán nem voltam biztos.

– Nézze, nem akarok szemétkedni, de Tyler az a típusú pasi, aki rendkívül sok nő figyelmét élvezheti. – Kat vállat vont. – Elmondaná, miért gondolja, hogy találkozni akarna magával?

– Nem igazán, nem.

Keményen rám nézett, láthatóan méricskélt. Majd elvett egy pohár bort az egyik elsuhanó pincér tálcájáról és nagyot kortyolt belőle. – Rendben van. Keressük meg Tylert. – Egész este ezzel próbálkoztam – mondtam szárazon.

– Azelőtt jött meg, hogy udvariasan idejöttem érdeklődni a szándékairól. Egy pillanat – mondta, és lábujjhegyre állt, majd odaintett valakinek a terem túlsó végében. – Látom is.

Nyújtogattam a nyakamat, de mivel jó tíz centivel alacsonyabb voltam Katnél, fogalmam sem volt róla, hogy sikerült-e észrevetetnie magát Sharppal.

Az idő csigalassan telt, és kezdtem azt hinni, hogy Sharp vagy nem látta meg Katet, vagy úgy döntött, figyelmen kívül hagyja, mikor aranyfényű csillogást pillantottam meg, ahogy a fény belekapott Sharp hajába. Szénszürke öltönyt viselt, és a finom szabás meg a drága ruhaanyag élénk ellentétben állt kissé kócos hajával, amit az üzleti világ szabályaihoz képest túlságosan hosszúra hagyott. Haját most úgy fésülte hátra, hogy kiemelte állkapcsa és arccsontja szögletes vonalait.

Égszínkék szeme tökéletes ellentétben állt aranyszőke hajával, amely a napsütést és a tengerpart homokját idézte fel, vad napokat és forró éjszakákat. Volt benne valami hányavetiség, és ezt még inkább kiemelte a borostája. Ujjaim megrezzentek, és legnagyobb rémületemre legszívesebben odanyúltam volna, hogy megsimogassam az arcát, hogy érdessége dörzspapírként simítsa el az én érdességemet.

Sharp megkerülte a szökőkutat és olyan magabiztossággal vágott át a tömegen, ami azok sajátja, akik tudják, hogy az emberek úgyis utat engednek nekik, mert annyira népszerűek.

– Tyler! – kiáltotta újra Kat, és én legszívesebben a szájára tapasztottam volna a kezem. Ehhez a férfihoz akartam közel kerülni, de most úgy éreztem, egyáltalán nem készültem fel a feladatra.

Mielőtt idejöttem, tudtam, hogy Tyler Sharp a legszebb férfipéldányok közé tartozik, de soha nem gondoltam volna, hogy ilyen bizsergető, zsigeri reakciót vált ki belőlem.

Szerettem volna elbújni az oszlop mögött. Szerettem volna elrohanni. Keresni valami szentélyt, ahol összeszedhetem magam. De erre persze nem volt lehetőségem. Sharp meglátott minket, és bár bólintott Kat felé, én voltam az, aki felkeltette a figyelmét. Összenéztünk, és annak az egyetlen tekintetnek a hatása úgy átviharzott rajtam, hogy utána csak gyengeség és zavar maradt bennem. Még soha nem találkoztam Tyler Sharppal – csak fényképen láttam, cikkeket olvastam vagy zsaruktól hallottam róla. De abban a pillanatban azt éreztem, mintha világéletemben ismertem volna.

Nem igazán voltam biztos abban, hogy örülök ennek az érzésnek – vagy inkább túlságosan is örültem.

Odalépett elénk, én pedig magamra parancsoltam, hogy összeszedjem magam. Nem az a fajta nő vagyok, aki egy jóképű pasi láttán elolvad. Vagy legalábbis két perccel ezelőttig még nem az a fajta nő voltam.

Ahogy rám nézett, érzéki szája felfelé húzódott, mintha valami finomságot készülne megkóstolni – és az a finomság én voltam. Megborzongtam, a gondolattól megbizsergett a testem, ami teljesen váratlanul ért, de nem tagadhattam, hogy jóleső érzés volt.

Nagyon nehezemre esett, de végül kihúztam magam, és hűvösen belenéztem a szemébe. Eldöntöttem, hogy legalább az irányítás töredékét visszaszerzem magamnak.

– Sloane már keresett – mondta Kat.

– Igazán? – Figyelmét továbbra is rám összpontosította, és egy pillanatig azt gondoltam, hogy ha közelebb lépnék, belevesznék folyékony tekintetébe. – Érdekes – mondta. – Én is épp őrá vágyom.