Borítószöveg

Nem adatik meg gyakran, hogy az álmainkat megvalósíthassuk… Íme egy ember, aki mindennap az álmainak él!

Phil Robertson, avagy a Kacsa Parancsnok – a tömegével kitermelt és piacra dobott valóságshow-sztárokkal ellentétben – ízig-vérig emberből van, és nem egy szerep, amit egy sikersorozat kedvéért ráaggattak. Az Örömvadászok pedig ennek a különc és öntörvényű fenegyereknek az igaz története. Hogyan élte túl a nélkülözésekkel teli gyerekkort? Miként hagyta ott a sikeres sportkarriert és lett erdei remete? Hogyan fejlesztette ki a világ legjobb kacsahívó sípját és forradalmasította a vadászvideók műfaját? Milyen elvek szerint irányítja népes családját, és miként lett számos országban népszerű spirituális vezető?

Megalázó bukások, megszegett ígéretek, szomorú búcsúk és boldog újrakezdések, küzdelem a családért, a mindennapi betevőért és az Úr kegyelméért. És persze kacsák, kacsák, kacsák – hiszen ez Phil igazi szenvedélye, ami harmóniát teremtett benne a sok „szédelgéssel töltött” év után. Elmondása szerint azonban, ami igazán számít, az az, hogy hallgass a szívedre és kövesd az utadat. Phil pedig nem kamuzik, és nem akar megfelelni, olykor szélsőséges nézeteit is vállalja, így lesz a története lélekemelő, őszinte, torokszorító és humoros.

Phil Robertson

Mark Schlabach

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Happy, happy, happy

Howard Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.,

New York, 2013

Fordította Berzsenyi Márta

Copyright © 2013 by Phil Robertson

This book is based on The Legend of the Duck Commander, as written by James F. Robertson.

Hungarian translation © Berzsenyi Márta, 2014

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítófotó © Russell A. Graves

Második kiadás

ISBN 978-963-310-522-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Fiaimnak: Alannek, Jase-nek, Willie-nek és Jepnek

„Tiszteljék mindennél jobban a vallást, az erkölcsöt és a szabadságot.”

(idézet John Adams feleségének, Abigail Adamsnek 1776. április 15-én írt leveléből, melyben fiaira utal)

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus: Öröm, béke, boldogság

1. A technikától független ember

Az öröm, béke, boldogság első szabálya:

Egyszerűsítsd az életedet! (dobd el a mobiltelefonodat, a számítógépedet és minden technikai kütyüt)

2. Csodás természet

Az öröm, béke, boldogság második szabálya:

Ne hagyd, hogy az unokáid pipogya felnőttekké váljanak!

3. Rajta, öld le és edd meg!

Az öröm, béke, boldogság harmadik szabálya:

Tanulj meg főzni! (jobban jársz, mint ha mindenféle kotyvalékokat ennél)

4. Különös lények

Az öröm, béke, boldogság negyedik szabálya:

Ne próbáld megérteni a nőket! (mert különös lények)

5. Ki a férfi?

Az öröm, béke, boldogság ötödik szabálya:

Mindig viselj cipőt! (a lábad meghálálja)

6. Lebuj

Az öröm, béke, boldogság hatodik szabálya:

Tedd le a poharat! (másnap reggel hálás leszel érte)

7. Sportemberek paradicsoma

Az öröm, béke, boldogság hetedik szabálya:

Vízközelben vegyél házat! (az sokkal vidámabb)

8. Duck Commander

Az öröm, béke, boldogság nyolcadik szabálya:

Ne add magad olcsón! (nem tudhatod, akár milliomos is lehet belőled)

9. Családi üzlet

Az öröm, béke, boldogság kilencedik szabálya:

Legolcsóbb, ha a rokonaidat alkalmazod (kivéve, ha ki nem állhatod őket)

10. Ha úgy szól, mint egy kacsa…

Az öröm, béke, boldogság tizedik szabálya:

Ha csinálsz valamit, csináld rögtön jól! (nehogy többször kelljen)

11. Parasztok kaviárja

Az öröm, béke, boldogság tizenegyedik szabálya:

Szívd ki a rák fejét! (újra és újra ezt akarod majd)

12. Tékozló fiúk

Az öröm, béke, boldogság tizenkettedik szabálya:

Tanulj meg megbocsátani! (sokkal könnyebb lesz az életed)

13. Folyami patkányok

Az öröm, béke, boldogság tizenharmadik szabálya:

Hirdesd Isten igéjét! (ő is ezt kéri tőled)

14. Alapító atyák

Az öröm, béke, boldogság tizennegyedik szabálya:

Olvasd a Bibliát! (együtt megmenthetjük ezt az egykorvolt csodálatos országot – még nem túl késő)

Utószó

Köszönetnyilvánítás

PROLÓGUS

Öröm, béke, boldogság

Amikor az A&E TV-től megkerestek minket, hogy készítenének egy valóságshow-t a családunkkal, bevallom, kissé ódzkodtam, nem hittem, hogy sikeres lehet.

– Jól van, győzzenek meg! – közöltem a producerekkel.

Mindezt az A&E TV New York-i székházában, a tanácsteremben mondtam egy olyan megbeszélésen, ahol jelen volt az egész vezetőség, egy csapat ifjú titán és a legkiválóbb kreatív elmék, akik egy új valóságshow témájához adták a legkülönfélébb ötleteket. A megbeszélés egy pontján valaki felállt és így szólt:

– Nos, Bob, tudom, hogy ez talán furcsán hangzik, de mi lenne, ha egy jól működő amerikai családot mutatnánk be?

A vele szemközt ülő férfi erre egyértelműen az kiáltotta:

– Ugyan! Ez inkább regényötlet!

Manapság a tévében csupa diszfunkcionális, viszálykodó családot látni, és ha jobban belegondolunk, nem is csak manapság, hanem már vagy negyven éve. A legutóbbi műsor, amelyben jól működő családot láthattunk, talán az Andy Griffith Show,{1} a Waltonék,{2} a The Beverly Hillbillies{3} vagy – Ne nevessenek! – A farm, ahol élünk{4} volt. De hát ezeknek is már ezer éve!

Biztosan volt azon a megbeszélésen olyasvalaki is, aki feltette a kérdést:

– Bob, hol találunk Amerikában jól működő családot?

Ki tudja, miért, egy West Monroe-i famíliára gondoltak, Louisianában.

Őszintén szólva, a mi családunk nem sokban különbözik bármelyik másik amerikai családtól. Van benne anya, apa, négy felnőtt gyerek, tizennégy unoka és néhány dédunoka. Belevágtunk egy családi vállalkozásba, Duck Commander néven, ami elég szép jövedelmet hoz, igaz, az egész család számára sok munkával jár, de Isten áldása van rajta. Ebből a könyvből megtudhatják, hogy éppúgy, mint sok más család, megosztjuk a nehézségeket, de osztozunk a sikereken is. Megküzdöttünk az alkohollal és a drogfüggőséggel, a testvérharcokkal, és a kezdet kezdetén a nélkülözéssel és a kétségbeeséssel. Nem volt mindig olyan az életünk, mint amilyennek a tévében láthatják. Eltekintve a kirívóan férfias megjelenésünktől, semmiben nem különbözünk másoktól.

Ami talán mégiscsak megkülönbözteti a Robertsonokat, az az Istenbe vetett hitük és egymás iránti szeretetük. Ez a feltétel nélküli hit és szeretet – mióta csak az eszemet tudom – jellemző a családunkra. Számomra minden Kacsadinasztia-epizód legdrámaibb része, amikor a vége felé összegyűlik a család az ebédlőasztalnál, hogy elfogyasszuk Miss Kay valamelyik finom fogását. Ma már nem nagyon gyűlnek össze így az emberek. Amerikában mindenki olyan elfoglalt. Az amerikaiak túlságosan el vannak foglalva a mobiltelefonjaikkal meg a számítógépeikkel, nem szánnak időt arra, hogy leüljenek a hitvesükkel, a gyerekeikkel, unokáikkal, nagynénjükkel, nagybátyjukkal, nagyszüleikkel, hogy együtt költsenek el egy vacsorát. A család intézménye szétesőben van Amerikában, de a miénk még nem.

Thomas Jefferson, az Egyesült Államok harmadik elnöke fogalmazta meg a legjobban. Nem sokkal azután, hogy az alapító atyák elhagyták Európa nagyvárosait Amerika hatalmas területeiért, Jefferson azt mondta az akkori amerikai népnek: „Ha ugyanolyan nagy városokat építünk, mint amilyeneket odahagytunk Európában, ugyanolyan romlottak leszünk, mint Európában.” Én sosem fogok városban élni. Ahol én élek, én magam vagyok a 911. Ahogy mondani szoktam: „Ha túl sok időt töltesz lakott területen, fuss, ha kígyók potyognak a fákról.”

A mai Amerika másik nagy problémája, hogy a fiatal lányok nem tudnak főzni. Nagymamáik és édesanyjuk főz rájuk, és nem szánnak időt arra, hogy ők is megtanulják. Inkább más dolgokkal foglalkoznak. Ha elmegyünk bármelyik lakónegyedbe, ahol a modern fiatalok élnek, láthatjuk, hogy az éttermek tömve vannak. Ezek az emberek nem akarnak vackokat enni, jó ételekre vágynak, de nem veszik a fáradságot, hogy maguk elkészítsék. Apa dolgozik, anya dolgozik, senkinek nem marad se ideje, se energiája, hogy jó házi kosztot tálaljon fel a családtagoknak, így aztán zajos, zsúfolt éttermekben esznek, ahelyett, hogy értékes időt töltenének együtt.

Amikor vonakodva végül is beleegyeztem, hogy részt veszünk a Kacsadinasztiában, a producerek közölték, hogy olyan valóságshow-t forgatnak majd, amiben nem szerepel a vadászat. Ekkor megkérdeztem, tudják-e, hogy az időm nagy részét a leshelyeken vagy az erdőben töltöm. Nem nagyon csinálok mást. Szó szerint azt kérdeztem: „Tudják, hogy egy csapatnyi vidéki paraszt vagyunk, akik kacsára vadásznak? Komolyan úgy gondolják, hogy a mi életünkkel sikert érhetnek el?”

„Ozzy Osbourne is sikeres lett” – hangzott a válasz.

Ozzy elég sokáig húzta a tévéműsorában, ez némi reményt adott nekünk. Én sosem néztem reality show-t a tévében, nem tudtam semmit a műfajról, és száz százalékig meg voltam győződve arról, hogy a Kacsadinasztia nem lehet sikeres. Ez is csak azt mutatja, milyen keveset tudok a mai világról, ugyanis nagyot tévedtem. Már sosem jövök rá a hátralévő életemben, hogy miért bűvöli el ennyire az embereket a mi családunk. Talán azért, mert mi úgy élünk, ahogy ők szeretnének? Ahogy mindenki élt, mielőtt ennyire elfoglalt lett?

A Kacsadinasztia ugyan híressé tett minket, de amúgy nem sok minden változott. Miss Kayjel ugyanabban a házban élünk ma is, a Ouachita (ejtsd: vasita) folyó partján, West Monroe mellett, ugyanazt a furgont vezetem, és ugyanazokkal a puskákkal vadászom, mint annak előtte. A kutyám is ugyanaz. Természetesen most is minden vasárnap reggel elmegyünk a templomba, és változatlanul olvasom a Bibliát. Ha valami igazán változott, az, hogy egy kicsit körülményesebb bárhová eljutni, átautózni az államon vagy feljutni egy repülőgépre. Amikor autózom, és valaki elhajt mellettem, felismer. Nyilván csak a szakállam miatt. Szinte biztos, hogy az illető ilyenkor máris nyúl a telefonjáért, és hívja a barátait, és ha valahol megállok a szükség végett, autogramokat kell osztogatnom, vagy fotókhoz pózolnom, legalább egy fél órát.

Nemrégiben Arkansasba mentünk, kacsavadászatra. Leparkoltunk a Walmartnál, hogy vadászengedélyt váltsunk ki. Az áruház sportosztályán voltunk, amikor néhányan felismertek, így ott is fényképezkedtünk, és aláírtuk, amit elénk tettek. Már épp indultunk volna, amikor három afroamerikai lány közeledett felénk.

– Helló, lányok, nem gondoltam volna, hogy ti is kacsavadászok vagytok – mondtam nekik.

– Á, minket nem érdekelnek a kacsák – felelt az egyikük. – Ti vagytok a ZZ Top, igaz?

Azt hiszem, mégsem nézi mindenki a Kacsadinasztiát.

Miss Kayjel egész jól csináltuk eddig, és persze a Jóisten is komolyan megáldott minket. Közel ötven éve vagyunk házasok, felnőtt fiainkból is szerető férjek és apák lettek, épp olyanok, amilyennek kívántam őket. Az üzlet is elég jól megy, kezdeti kétkedéseim ellenére. Amikor a fiúk átvették az irányítását, új lendületet vittek bele, azóta is gyarapszik. Annyi baj van a világban. Nem sokan vallhatják magukat ilyen szerencsésnek, mint mi.

Mióta átadtam a cég vezetését a fiaimnak, a vadászat és a horgászat köti le minden időmet, ezen kívül közösségeknek tartok beszédeket. Az Úr sugallatára. Jelenések hatalmaznak fel arra, hogy hirdessem az evangéliumot, érzem, hogy ezt kell tennem. Ezenkívül rengeteget tanultam azoktól az emberektől, akikkel valaha találkoztam, és lehetőségem van országszerte utazgatni. Remélem, hogy segítettem azoknak, akik hallották a beszédeimet.

Hogy mi vár még rám? Közeledik az idő, amikor porrá leszek, amiből vétettem, és a lelkem az Úrhoz száll, aki adta. Felkészültem erre, de azért ez még odébb van. Addig sok beszédet kell tartanom, sok leshelyet kell építenem, sok Kacsadinasztia-epizódot kell leforgatnom, és ki tudja, hány vadászidényben kell kacsára vadásznom.

Az a legnagyobb dolog, hogy úgy élhetek, ahogy mindig is akartam. Jézus követése megvilágosodás eredménye. Az Úr bőkezűen megáldott engem.

Ez az, ami örömöt, békét, boldogságot ad.

{1} Családi vígjátéksorozat, 1960–1968.

{2} Egy hegyvidéki család élete a ’30-as években, 1971–1981.

{3} Újgazdag, vidéki család Beverly Hillsre költözik, 1962–1971.

{4} Westernsorozat, 1974–1983.