Borítószöveg

Konrad Lorenz legnépszerűbb írásának születése idején még nem volt kutyaetológia, sőt az etológia maga is éppen csak formálódott a szerző kezei között. Azok a tulajdonságok azonban, amelyek segítségével e tudományterületet is kialakította, már gyermekkorában megvoltak. Nem különös képességek ezek; „csupán” az állatok szeretete, minden állaté, és szüntelen, aprólékos megfigyelésük. Lorenznek rengeteg kutyája volt, és szinte mindent tudott ezekről az állatokról, számos megfigyelését csak manapság, bonyolult kísérletekkel tudjuk tudományosan is igazolni. Neki tűnt fel az is, hogy a kutyák sokszor a majmokat is felülmúlják az emberhez kapcsolódó szociális tulajdonságaikban. Ő már sejtette, hogy a kutyák „szőrös gyerekek”.

Csányi Vilmos

KONRAD LORENZ

Ember és kutya

HELIKON

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Konrad Lorenz: So kam der Mensch auf den Hund

Copyright © 1983 by Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co. KG, Munich, Germany

First published by

Verlag Dr. Borotha Schoeler, Vienna, 1949

Fordította Sárközy Elga

Szaklektor Csányi Vilmos

Copyright ©

Hungarian translation © Sárközy Elga jogörököse, 2014

Magyar kiadás © 2015 Helikon Könyvkiadó, Budapest

A Helikon Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Második kiadás

ISBN 978-963-227-582-6

Felelős kiadó a Helikon Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Gál Zoltán

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

A szöveget gondozta Schultz Judit

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Ilyesformán történhetett

A hűség forrása

Kutyanevelés

Kutyaerkölcsök

A gazda és kutyája

Kutyák és gyerekek

Beszerzési tanácsok

Vádirat a tenyésztők ellen

A macska álnok – a kutya hazudós

Békés együttélés

Kerítések

Bonyodalmak egy kisdingó körül

Kár, hogy nem tud beszélni, hiszen ért minden szót

Elkötelezettség

Kánikula

Az állat és a lelkiismeret

Hűség és halál

ILYESFORMÁN TÖRTÉNHETETT

A sztyeppe magas füvében emberek vonulnak, meztelen, vad alakok apró csapata. Kezükben csonthegyű dárdákat cipelnek, sőt néhányuknak íja, nyila van. Testileg hasonlítanak ugyan a mai emberekhez, de viselkedésük inkább állatra vall még, sötét szemük nyugtalan és félénk, akárcsak az ijedős, szüntelenül résen álló vadé. Ezek még nem szabad emberek, nem urai a földnek, hanem üldözöttek, akikre minden bozótban új veszély leselkedik.

Hangulatuk nyomott. Egy erősebb törzs nemrégiben elkergette őket eredeti vadászterületükről, menekülniük kellett nyugat felé, mélyen be a sztyeppébe, ismeretlen földre, ahol sokkal több a ragadozó, mint régi otthonuk vidékén.

Ráadásul vezérük, az öreg, tapasztalt vadász néhány héttel ezelőtt egy kardfogú tigris martaléka lett. A balszerencsében az sem jelent vigaszt, hogy a gyilkos később dárdavégre került.

A horda legtöbbet a kialvatlanságtól szenved. Régi hazájukban valamennyien a tűz mellett aludtak, s a tüzet valamivel távolabb a kellemetlen aranysakálok gyűrűje vette körül: így aztán még az őröket is megtakaríthatták, hiszen a sakálok már messziről jelezték minden egyes ragadozó közeledtét. A primitív emberek természetesen nem fogták fel tudatosan, milyen hasznos ez nekik. És ha nyilat éppen nem is pazaroltak a tűzhöz merészkedő élősdikre, néhány követ azért hozzájuk vágtak, hogy elkergessék őket.

Bandukol hát a horda, fáradtan, hallgatagon. Hamarosan leszáll az éjszaka, de még mindig nem bukkantak alkalmas helyre, ahol tüzet rakhatnának, hogy megsüssék végre az aznapi szegényes zsákmányt, a kis darab vaddisznóhúst, egy kardfogú tigris lakomájának maradékát.

Hirtelen minden fej, akárcsak a neszelő őzeké, izgatottan egy irányba fordul: hang ütötte meg fülüket. Ez csak támadásra kész állattól származhat, hiszen az üldözöttek alaposan megtanulták, hogy csendben legyenek. És megint ugyanaz a hang. Igen, egy sakál vonít. A horda áll, furcsa módon szinte meghatottan, és hallgatja a boldogabb, nyugalmasabb idők üdvözletét. És ekkor a fiatal, magas homlokú vezér olyasmit művel, amit a többiek egyszerűen nem értenek: levág egy darabot a zsákmányból, és a földre dobja. A többiek még haragszanak is, utóvégre nem dúskálnak annyira a pecsenyében, hogy csak úgy szétszórhassák a sztyeppén. A fiatalember alkalmasint maga sem tudja pontosan, miért cselekszik így, nyilván ösztönösen teszi, talán csak azt kívánja, hogy a sakálok valamivel közelebb legyenek hozzá.

Mindenesetre többször is elhelyez egy-egy darabka vaddisznóhúst a horda nyomán. Érthető, hogy a többiek nagyon rossz tréfának tartják a dolgot, és a vezér csak üggyel-bajjal tudja megvédeni magát az éhes emberek dühétől.

Végül azonban mindnyájan ott üldögélnek a tűz körül, s a jóllakottság lecsillapítja a felizgatott kedélyeket.

Egyszerre csak felharsan a sakálok üvöltése. Megtalálták a kirakott húsdarabokat, s a nyomot követve közelednek a tábor felé. A horda egyik tagja kérdő pillantást vet a vezérre, aztán feláll, s valamivel távolabb, ott, ahová még éppen elvetődik a tűz fénye, csontokat dob a földre. Jelentős esemény ez: az ember először lát el táplálékkal egy hasznos állatot.

Ma nyugodtan alhat a horda, hiszen a tábor körül ott ólálkodnak a sakálok, azok pedig megbízható őrszemek. És másnap reggel, amikor felkél a nap, az emberek alaposan kipihenték magukat, és elégedettek. Ettől a naptól kezdve nem dobálják többé kővel a sakálokat…

Sok év telt el ezután, számos nemzedék követte egymást. A sakálok szelídebbek lettek, nem félnek már annyira. Nagyobb csoportokban tanyáznak az emberek települései körül, akik most már vadlovakat, szarvasokat is elejtenek. A sakálok szintén változtattak életmódjukon: valaha csupán éjszaka csatangoltak, s napközben a bozót mélyén elrejtőzve pihentek, most ellenben a legértelmesebbek, a legerősebbek már nappali állatok, és nyomon követik a vadászó embert zsákmánykereső útjain.

Ekkortájt egyszer megeshetett, hogy a horda egy vemhes vadkanca nyomát követte, amelynek menekülését megnehezítette a dárda ütötte seb. A vadászok szörnyen izgatottak, annál is inkább, mivel már hosszú ideje gyatrán állnak élelemmel. Ezért a sakálok is a szokottnál éhesebben követik őket, hiszen az emberek ennivalójából nekik legtöbbször semmi se jutott.

A vemhességtől, vérveszteségtől legyengült kanca fajtájának egyik ősi, veleszületett módszerével él: „ellenjáratba” indul, azaz körülbelül egy kilométernyit visszafelé halad a saját nyomán, majd egy bozótos helyen éles szögben letér róla jobb felé. Ez az ösztönös műfogás már sok-sok állatot kimentett a vadászok keze közül. A vadászok ezúttal is tanácstalanul ácsorognak ott, ahol a nyom látszólag megszűnik a kemény sztyepptalajon.

A sakálok az emberek mögött ügetnek, persze tekintélyes távolságban, mivel ekkor még nem merészkednek a zajongó, izgatott vadászok közelébe. Különben is az emberek és nem a vad nyomát követik. Érthető, hiszen a sakálnak nem érdeke a vadló üldözése, mert a vadló mint zsákmány számára szóba sem jöhet. Csakhogy ezeknek a sakáloknak az emberek ismételten vetettek koncot egy-egy elejtett nagy testű állatból, ezért az ilyen állatok szaga nekik valami egészen újat jelent: szilárd kapcsolat alakult már ki bennük az erős vérnyom és a közeli zsákmány lehetősége között.

S mivel aznap a sakálok különösen éhesek és izgatottak, a vérnyom pedig egészen friss, az ember és csatlósai viszonyában valami új keletkezik. A szürke pofájú, vén szuka, a falka szellemi vezére észreveszi, amit az emberek figyelme elkerült, nevezetesen, hogy a vérnyom elágazik. Az állatok tehát itt elkanyarodnak, és önállóan követik a szagot. Az emberek időközben szintén rájöttek arra, hogy a vad ellenjáratba csapott, és visszafordulnak. Az elágazáshoz érkezve meghallják, hogy a sakálok üvöltése oldalról jön. Így hamar megtalálják az irányt, és hamarosan a nyomot is, amelyet a tömérdek sakál hagyott a sztyepp füvében. És ezúttal alakul ki első ízben az a sorrend, ahogyan ettől a naptól kezdve az ember és kutya a vadat üldözi: elöl a kutya, és mögötte a vadász. A sakáloknak sokkal gyorsabban sikerült utolérni és megállítani a vadlovat, mint a vadászoknak. Amikor a kutyák nagyobb vadat „állnak”, nyilvánvalóan fontos szerepet játszik a következő pszichológiai mechanizmus: az üldözött szarvas, medve vagy vadkan az ember elől menekül ugyan, hiszen egyedül a kutyával minden további nélkül felvenné a harcot, de a pimasz kis ellenfél közeledése úgy felbőszíti, hogy dühében egyszerűen megfeledkezik a sokkal veszedelmesebb üldözőről. A fáradt vadló az aranysakált gyáva csahosnak ismeri csupán, haragosan védekezik tehát, és elülső patájával ádázul belerúg az egyik túl közel merészkedőbe. A sakál zihálva ugrik vissza a többiek közé, de eszében sincs menekülni. Az emberek ekkor meghallják a sakálok zsivajgását, észreveszik, hogy állandóan ugyanonnan jön, a vezér jelt ad, a vadászok nesztelenül szétszélednek, ki erre, ki amarra, és bekerítik a zsákmányt. Egy pillanatra úgy látszik, hogy a sakálok szétugranak, de azután megnyugszanak, mert egy lélek sem vet ügyet rájuk. A kis vezérszuka minden félelme elpárolgott, dühöngve ugatja meg a vadlovat, s mohón vájja fogát a dárdadöféstől végül összeroskadó áldozat torkába. Csak akkor hátrál néhány lépést, amikor a horda vezére hajlik a döglött állat fölé. És a vezér, tán épp ük-ük-ükunokája annak, aki először vetett koncot az aranysakálok elé, felhasítja a még vonagló zsákmány hasát, durván kirángatja a zsigereket, lemetsz egy darabot, s anélkül hogy egyenesen a sakálra nézne – magasrendű, ösztönös tapintat jele ez –, odahajítja neki, mégpedig – és ez is nagyon tapintatos dolog – nem egyenesen feléje, hanem egy kicsit oldalvást. A szürke vezérszuka félénken visszahőköl, de mivel az ember nem tesz semmilyen fenyegető mozdulatot, sőt barátságos hangot ad, amilyet a sakálok már gyakorta hallottak a tábortűz szélén, hevesen ráveti magát a béldarabra. Aztán foga közt a zsákmánnyal, félig már zabálva, serényen visszahúzódik, félénken odasandít még egyszer az emberre, s farka apró, sebes verdeséssel mozogni kezd jobbról bal felé. És ezúttal történik első ízben, hogy egy sakál a farkát csóválja az embernek: újabb lépés ez a kutya domesztikálódása felé.

Az állatok, még az olyan értelmes állatok, amilyenek a kutyafélék családjába tartozó ragadozók is, soha nem holmi hirtelen sugallat hatására sajátítanak el egy-egy tökéletesen új viselkedésmódot, hanem asszociációk révén, amelyek viszont csupán egy-egy helyzet többszöri megismétlődése esetén alakulnak ki. Meglehet, hónapok teltek el, mire az a sakálszuka egy ellenjáratot végző, sebesült vad üldözése során ismét a vadász előtt cserkészte be a nyomot. És talán csak egy kései ivadéka volt, amelyik már rendszeresen és tudatosan vezette a vadászt, és állta a vadat.

Feltehetőleg valamikor a késői és az újabb kőkorszak között történt, hogy az ember letelepedett. Az első házak, amelyeket ismerünk, biztonsági okokból folyók, tavak és a Keleti-tenger sekély vizébe épített cölöpépítmények voltak. Tudjuk, hogy a kutya ez idő tájt már háziállattá vált. A tőzegspiccnél, ennél az apró, spiccre emlékeztető kutyánál, amelynek koponyáját először a Keleti-tenger menti cölöpépítmények maradványai között találták meg, még világosan megmutatkozik az aranysakál-eredet, de félre nem ismerhetően látszanak rajta a valóságos domesztikáció jellegzetességei is. Alapvetően fontos, hogy a Keleti-tenger partján ebben az időben már egyáltalán nem élt vad aranysakál, jóllehet a korai dilúviumban nyilván sokkal jobban elterjedt fajta volt, mint ma. Eszerint tehát a Keleti-tenger partjára alighanem a nyugati és északi irányban előrenyomuló ember hozta magával a táborát követő, félig-meddig megszelídített aranysakálfalkákat, sőt talán már a messzemenően domesztikált kutyákat is.

Amikor aztán az ember áttért arra, hogy otthonát vízbe vert cölöpökre helyezze, sőt feltalálta a bödöncsónakot is, kétségkívül valamilyen változásnak kellett bekövetkeznie a négylábú csatlósok és a közötte fennálló viszonyban. Hiszen az állatok immár nem tudtak többé az ember otthona körül tanyázni. Feltehetjük, hogy az ember ekkor, vagyis éppen a cölöpépítkezésre való áttérés idején, magával vitte a még alig háziasított aranysakálok különösen szelíd, a vadászatnál jól bevált s ezért értékes példányait, s ilyenképpen a szó igazi értelmében „háziállatot” csinált belőlük.

Még ma is megállapíthatjuk, hogy a kutyatartásnak különféle típusai vannak a különféle népeknél. A legősibb forma, amikor a település körül nagyszámú, az emberekkel még aránylag laza kapcsolatban élő kutya tanyázik. A másik típust minden európai faluban megtaláljuk: egy meghatározott házhoz néhány kutya tartozik, s ezek egy meghatározott gazdához ragaszkodnak. Elképzelhető, hogy az utóbbi típus a cölöpépítmények keletkezésével alakult ki. A cölöpépítményben csak kevés kutyát lehetett elhelyezni, ami természetesen elősegítette a beltenyészetet, ez pedig igen kedvező volt azon öröklődő elváltozások szempontjából, amelyek kialakítják az igazi háziállatot. Két tény szól az ilyen feltételezések mellett: először is, hogy a boltozatosabb koponyájú, rövidebb orrú tőzegspicc kétségtelenül az aranysakál egyik domesztikált formája, és másodszor, hogy e fajta csontjait jóformán kizárólag a cölöpépítmények maradványaival együtt találták meg. A cölöpházak lakói már annyira megszelídíthették kutyáikat, hogy rávehették őket arra: szálljanak be a bödöncsónakba, illetve hogy a házat a parttól elválasztó vízen úszva keljenek át, és másszanak fel a feljárópallón. Erre például egy félszelíd, települések körül kódorgó korcs semmi áron nem merne vállalkozni, sőt még a magam tenyésztette kölyökkutyának is türelmesen a lelkére kell beszélnem, mielőtt első alkalommal beszállna a kenumba, avagy felkapaszkodna egy vasúti kocsi lépcsőjén.

Lehetséges, hogy a kutya megszelídítése már befejeződött, amikor az emberek létrehozták a cölöpépítményeket, de az is lehet, hogy csak ebben az időben kezdődött. Elképzelhető például, hogy egyszer valamikor egy asszony – esetleg egy „babázó” kislány – családi körben, vagyis emberek között nevelt fel egy elárvult kölyköt. Talán kardfogú tigris zsákmánya lett az alom, és egyedül ez a kölyök maradt életben. Az apróság persze sírt-rítt, de senki sem törődött vele, hiszen az embereknek akkoriban még jó idegeik voltak. De miközben a felnőtt férfiak vadásztak, s az asszonyok a halászattal bíbelődtek, egy kicsi lány elindult a nyüszítés irányába, s végül egy gödör mélyén rábukkant a kiskutyára, amely minden félelem nélkül odadöcögött hozzá, és rögtön nyalogatni, szopogatni kezdte a feléje nyújtott kezet.

A dundi, puha, göndör szőrű kis állat láttán, ugyanúgy, mint a mai kislányokban, bizonyára már a kőkorszak kicsi lányában is felébredt a vágy, hogy karjába vegye, becézgesse, szüntelenül ide-oda cipelgesse. Hiszen az anyáskodás ösztönei, amelyekből az ilyen cselekvések származnak, ősrégiek. És a kőkorszakbeli kicsi lány először csak játékból, mintegy utánozva az idősebb asszonyoktól látottakat, enni adott a kiskutyának, s amikor észrevette, hogy az milyen mohón veti rá magát mindenre, amit elébe rak, szakasztott úgy örült ő is, mint a mi anyukáink és feleségeink, ha a vendégnek ízlik a főztjük. Egyszóval nagy az öröm, és amikor a szülők hazatérnek, egy torkig jóllakott kis sakálkutyát találnak, amin csodálkoznak ugyan, de lelkesedni egy csöppet sem lelkesednek. A zordon harcos persze azonmód vízbe akarja hajítani a kölyköt. Ámde a kicsi lány sírva-zokogva csimpaszkodik a papa térdébe úgy, hogy az megbotlik, és elejti a kiskutyát. Amikor pedig ismét nyakon akarja csípni, a kölyök már menedéket talált a kicsi lány karjában, aki remegve, záporozó könnyekkel a helyiség legtávolabbi zugába bújik vele. És mivel a kőkorszakbeli apáknak sincs kőből a szívük, ha kislányukról van szó, a kölyök maradhat.

Hála a bőséges tápláléknak, hamarosan átlagon felül nagy és erős állattá fejlődik. S míg eleinte a kicsi lány után futkározott mindenhová, gyerekes ragaszkodással, hűségesen, azóta, hogy testileg és szellemileg megérett, magatartásában is bizonyos változás észlelhető: jóllehet az apa, a kolónia feje ügyet sem vet rá, a kutya lassanként egyre inkább a férfit és nem a gyereket követi. Elérkezett ugyanis az idő, amikor az állat, ha szabadon élné vad életét, elszakadna az anyjától. S mivel a kölyök életében mindeddig a kislány töltötte be az anya szerepét, a családfőre most a falka vezérének szerepe jut, márpedig a kifejlett vadkutya minden engedelmessége, hűsége egyedül azt illeti meg. A férfinak eleinte terhes ez a ragaszkodás, de csakhamar belátja, hogy a tökéletesen kezes kan sokkal használhatóbb a vadászatnál, mint a félvad sakálok, amelyek odakinn csatangolnak a parton, a település előtt, még mindig félnek a vadásztól, és sokszor éppen akkor illannak el, amikor állni vagy feltartóztatni kellene egy-egy vadat. Ráadásul ez a kan még a vaddal szemben is sokkal karakánabbul viselkedik, mint meg nem szelídített társai, hiszen a cölöpépítményben védetten élt, s a nagyragadozókkal kapcsolatban nincsenek keserves tapasztalatai. Így aztán a kutya hamarosan a családfő kedvence lesz, a kicsi lány legnagyobb bánatára, aki hajdani játszópajtását most már csak olyankor látja, ha az apa otthon van – és a kőkorszakbeli apák gyakran hosszú ideig voltak távol.

Ámde tavasszal, abban az időszakban, amikor a sakálok kölykezni szoktak, az apa egyik este egy bőrzsákkal tér haza, amelyben csak úgy ficánkol meg nyüszít valami. És amint kinyitja a zsákot, a kicsi lány hangosan ujjong örömében, hiszen négy szőrgombóc gurul a lábához. Csak az anya szeme komorodik el, mert úgy véli, kettő is elég lett volna…

Hogy így történt-e mindez? Nos, egyikünk sem volt jelen… De hát mindazok alapján, amit tudunk – igen, ilyesformán történhetett. Igaz ugyan – ezt nem titkolhatjuk el –, nagyon kevés, amit tudunk, és teljes bizonyossággal még csak azt sem állíthatjuk, hogy kizárólag az aranysakál csatlakozott a leírt módon az emberhez. Sőt, nagyon is valószínű, hogy a Föld különféle pontjain különféle nagyobb termetű, farkashoz hasonló sakálfajták váltak ilyen vagy rokon módon háziállattá, s keveredtek a továbbiakban egymással is – mint ahogy általában igen sok háziállatunknak több törzsalakja van. De hogy házikutyáink zömének ősapja nem az északi farkas, mint ezt korábban általánosan feltételezték, az egészen bizonyos. Van ugyanis néhány, nagyon kevés kutyafajta, amely, ha nem is kizárólagosan, de nagyrészt farkasszármazék. Csakhogy sajátosságaik révén éppen ezek adják a legjobb bizonyítékát annak, hogy a többi nem az északi farkasoktól ered. E nem csupán külsőleg, hanem lényegileg is a farkashoz hasonló kutyafajták, az eszkimó, az indián, a szamojéd kutyák, az orosz lajkák, a chow-chow-k és még néhány fajta, valamennyien a magas északról származnak. Egyikük sem tisztán lupusvérű: szinte teljes bizonyossággal feltételezhetjük, hogy a mind északabbra és északabbra nyomuló emberek már domesztikált, sakálvérű kutyákat vittek magukkal, s a farkasokkal való, állandóan ismétlődő kereszteződések révén ezektől erednek az említett fajták. A farkasvérű kutyák lelki sajátosságairól pedig még rengeteg mondanivalóm lesz!{1}

{1} A kutyák eredete még ma sincsen abszolút biztonsággal tisztázva, de azt már biztosan tudjuk, hogy nem a sakáloktól származnak. Minden bizonnyal valamelyik farkasalfajtól erednek, valószínűleg az Elő-Indiától a Közel-Keletig előforduló, legkisebb termetű farkastól, a Canis lupus pallipestől. Ezt maga Lorenz is elismerte néhány éve egy, a kutyákról készített filmben, amelyet munkatársai készítettek, és a Magyar Televízió is bemutatott. (A szaklektor megjegyzése)