Katya Petrovszkaja

Talán Eszter

Katya Petrovszkaja

Talán Eszter

Történetek

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Suhrkamp Verlag Berlin, 2014

Hungarian translation © Kurdi imre, 2015

Felelős szerkesztő: Turi Tímea

Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-3268-8

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fordítást a Német Külügyminisztérium által fenntartott Goethe-Institut támogatta.

A Google-nek hála

Jobb lenne, ha nem itt kezdődnének az utazásaim, a pályaudvart környező pusztaságban, amely még mindig a város lerombolására emlékeztet, a városéra, amelyet tönkrebombáztak és romba döntöttek a győzedelmes csaták során, mindig is úgy gondoltam, bosszúból, mert ebből a városból irányították a sokfelé ezerszeres pusztítást okozó háborút, a vaskerekeken gördülő, acélszárnyakon repülő, véget érni nem akaró villámháborút. Mindez persze már a múlté. Jó ideje a világ egyik legbékésebb városa ez, már-már agresszíven műveli a békességet, mintha így őrizné meg emlékezetében a háborút.

Nemrég építették a város kellős közepébe a pályaudvart, ezt a minden békesség dacára zord épületet: mintha csak benne öltene testet az összes veszteség, amelyet nem érhet utol semmiféle vonat. A legzordabb helyek egyike ez ebben az egész keresztül-kasul egyesített, mégis határok szabdalta Európában, örökké huzatos hely, folyton csak a pusztaságot pásztázza itt a tekintet, nem akadhat el semmiféle városi dzsungelben, nincs, amin megpihenjen, mielőtt útnak indul az ember, útnak indul ebből a város kellős közepén tátongó ürességből, amelyet nem foltozhat be semmiféle kormány a maga nagyszabású építkezéseivel, tisztességes szándékaival.

Huzat volt akkor is, amikor ott álltam a peronon, és végigpásztáztam tekintetemmel a tetőszerkezet lendületes ívén ékeskedő nagybetűs feliratot: Bombardier. Isten hozta Berlinben. Letapogattam a betűk körvonalát, némileg unottan, de ezúttal is elálmélkodva az üdvözlés kegyetlenségén. Huzat volt, amikor hozzám lépett egy idősebb férfi, és a Bombardier felől érdeklődött.

Rögtön a bombák jutnak az ember eszébe, mondta az öregember, a tüzérség, ez a rettenetes, fölfoghatatlan háború, és miért muszáj vajon éppen Berlinben így üdvözölni a látogatót, ebben a szép, békés, tönkrebombázott városban, amelyik pontosan emlékszik mindenre, egyszerűen nem lehet igaz, hogy Berlin éppen ezzel a nagybetűs szóval bombázza, úgymond, a magafajta érkezőket, és mit jelentsen ezek után még az Isten hozta, kit akarnak itt bombázni tulajdonképpen és mivel. Sürgős magyarázatot követel, jelentette ki az öregember, mert mindjárt indul a vonata. Azt feleltem neki, kissé csodálkozva azon, hogy egy fekete szemű, amerikai akcentussal beszélő öregember alakjában szólít meg a saját belső hangom, és egyre izgatottabban hadarva, már-már önuralmát veszítve szegezi nekem a már százszor végigrágott kérdéseket, play it again, gondoltam, egyre jobban belemerülve a kérdésekbe, a peronon nekem szögezett kérdések távlatába, azt feleltem neki, hogy nekem is rögtön a háború jutott az eszembe, hogy tehát nem életkor kérdése ez, úgyis folyton a háború jár az eszemben, kiváltképp itt, ezen a pályaudvaron, ahol szakadatlanul jönnek és mennek a vonatok, mert nem végállomás, aggodalomra tehát semmi ok, soha nem ér véget az utazás, gondoltam, és hogy nem ő az első, aki fölteszi ezt a kérdést, fölteszi magának és nekem. Túlságosan gyakran járok itt, jutott eszembe hirtelen, talán стрелочник vagyok, sztrelocsnyik, váltókezelő, és mindig a váltókezelő a hibás, legalábbis az oroszban, gondoltam éppen, amikor az öregúr azt mondta, my name is Samuel, Sam.

És akkor elmeséltem neki, hogy egy francia musical címe a Bombardier, zajos sikerrel játsszák újabban Berlinben, sokan kimondottan ecélból jönnek a városba, képzelje csak el, kimondottan azért, hogy megnézzék a Bombardier-t, a párizsi kommünről szól, vagy valami efféléről, két éjszaka valamelyik szállodában plusz musical all inclusive, és hogy fölmerültek már bizonyos problémák, igen, mivel a Bombardier-t reklámozzák a főpályaudvaron, mégpedig ezzel az egyetlen szóval, bármiféle további kommentár nélkül, megírták már az újságok is, mondtam, emlékszem, mondtam, azt írták, hogy nemkívánatos asszociációkat válthat ki esetleg ez a szó, sőt már a bíróság is megtárgyalta az ügyet, a város és a musical vitáját, nyelvészektől kértek szakvéleményt, képzelje csak el, meg kellett vizsgálniuk a szóban rejlő erőszakpotenciált, és a bíróság végül a szabad reklám javára ítélt. Egyre szilárdabban hittem abban, amit mondtam, jóllehet sejtelmem sem volt, mit jelent ez a bizonyos Bombardier a pályaudvar ívelt tetőszerkezetén, és hogyan került oda egyáltalán, mégis szárnyakat adott az, amit egyre lelkesebben, egyre gátlástalanabbul meséltem, és amit semmi esetre sem neveznék hazugságnak, egyre messzebbre kalandoztam a tárgytól, lassanként elcsitult bennem a félelem, hogy lezuhanok, egyre szélesebb köröket vontam a soha meg nem hozott bírósági ítélet köré, mert aki nem hazudik, az nem tud röpülni sem.

Hová utazik? – kérdezte az öregember, én pedig egyetlen pillanatnyi habozás nélkül elmeséltem neki mindent, ugyanazzal a lendülettel, mintha éppen a következő musical fölött mondanék ítéletet, meséltem neki a lengyel városról, ahonnan száz esztendeje előbb Varsóba, azután még tovább kelet felé költöztek a rokonaim, alkalmasint csakis azért, hogy örökül hagyják nekem az orosz nyelvet, amit én már senkinek nem fogok ilyen nagyvonalúan továbbajándékozni, dead end, mondhatni elakadás, ezért muszáj odautaznom, meséltem, az egyik legősibb lengyel városba, ahol a felmenőim, akikről semmit nem tudok, de tényleg semmit az ég adta világon, ahol a felmenőim két, három vagy négy évszázadon keresztül éltek, talán már a XV. század óta, amikor abban a bizonyos lengyel városkában garancialevelet kaptak a zsidók, elkezdték emberszámba venni, elfogadták szomszédoknak őket. And you? – kérdezte Sam. Az én zsidóságom inkább csak a véletlen műve, feleltem.

Ugyanarra a vonatra várunk mi is, bökte ki Sam rövid hallgatás után, mi is a Warszawa-expresszel utazunk. Úgy néz ki az a vonat, amikor előbukkan a ködből, mint valami telivér ló, menetrend szerint közlekedő expressz, mégis visszafelé száguld az időben, a Bombardier idejébe, for us only, gondoltam magamban, az öregember pedig csak beszélt tovább, ugyanazt keresi a felesége is, nevezetesen a nagyanyja világát, aki egy Biała Podlaska közelében fekvő kis belarusz faluból vándorolt ki az Egyesült Államokba, és mégsem ez a hazájuk, se az övé, se a feleségéé, száz év telt el azóta, jöttek-mentek a generációk, senki nem beszéli már közülük azt a nyelvet, mégis úgy cseng a fülében Biała Podlaska, mint valami forgotten lullaby, Isten tudja, miért, mondta az öregember, megnyitja a szívét, és Janów Podlaski a falu neve, és azelőtt majdhogynem kizárólag zsidók éltek ott, most pedig már csak amazok, és oda tartanak most ők ketten, hogy körülnézzenek, és tényleg újra meg újra azt mondta, hogy és, mintha folyton elbotlana valami akadályban, és természetesen nem maradt ott már semmi, az utazás értelmetlenségét akarta hangsúlyozni ezzel a természetesennel meg ezzel a semmivel, gyakran kimondom én is azt, hogy természetesen, sőt természetszerűleg, mintha csak természetes, mi több: magától értetődő lenne az enyészet, ez a semmi. Változatlan viszont a táj, ugyanazok a helységnevek, és megvan még a XIX. század elején, közvetlenül a napóleoni háborúk után alapított, arab telivérekből álló ménes is, amelyet a legkiválóbbnak ismernek el szakmai körökben, mesélte később a házaspár, előre kigoogliztak mindent. Adott esetben akár egymillió dollárt is elkérnek ott egy-egy állatért, állítólag Mick Jagger is majdnem vett lovat abból a ménesből egy aukción, a dobosa pedig tényleg vett hármat, szóval oda tartanak most ők ketten, öt kilométer mindössze a belarusz határtól, a Google-nek hála. Még lótemető is van ott, úgy bizony, nem, a zsidó temetőnek nem maradt nyoma, kiderítették ezt is az interneten.

I’m a Jew from Teheran, mondta az öregember, amikor még a peronon álltunk, Samuel az új nevem. Teheránból került New Yorkba, folytatta Sam, tud arámiul, sok mindenfélét tanult, és mindenhová magával viszi a hegedűjét. Eredetileg atomfizikát akart hallgatni az Egyesült Államokban, mégis inkább a konzervatóriumba jelentkezett, de nem vették föl, úgyhogy végül beállt bankárnak, mostanra viszont rég felhagyott már azzal is. Még ma is iráni csengése van mindennek, akár Brahmsot, akár Vivaldit, akár Bachot játszik, pedig ötven év telt el azóta, mondta a felesége, amikor már a vonatban ültünk, és nem nyomott agyon bennünket többé a Bombardier. Isten hozta Berlinben felirat fémszivárványa. A sors rendelése, mondta Sam, hogy találkoztak velem, úgy nézek ki, mint gyerekkorában az iráni asszonyok, tulajdonképpen iráni anyákat akart volna mondani, sőt talán azt, hogy úgy, mint az anyám, de visszafogta magát. A sors rendelése az is, tette még hozzá, hogy jobban kiismerem magam a családfakutatásban, mint ők, és hogy ugyanazzal a céllal, ugyanazzal a vonattal utazunk Lengyelországba – ha ugyan célnak tekinthetjük egyáltalán azt a késztetést, feleltem, hogy rég elmúlt dolgok után kutassunk. Pedig nem, semmi köze a sorshoz, folytattam, a Google tartja rajtunk vigyázó szemét, akár az Isten, és a saját hangunkat visszhangozza csak, ha feltesszük neki a kérdéseinket, pontosan ugyanúgy, ahogyan jó ideig nyomtatókat ajánlgatnak még mindenkinek, aki egyszer nyomtatót vásárolt a neten, aki pedig iskolatáskát, az évekig iskolatáska-reklámokat kap, a társkeresésről nem is szólva, ha pedig saját magát googlizza le valaki, akkor előbb-utóbb eltűnnek még a névrokonai is, nem marad senki, only you, valahogy úgy, mintha hirtelen bicegni kezdene az egész város, ha kificamítod a bokádat és bicegsz, talán szolidaritásból, ki tudja, a bicegők milliói, jól megkülönböztethető csoport, már-már a többség, de hogyan működtessük a demokráciát, ha csakis azt kapod, amit egyszer már kerestél, és ha tényleg az vagy, amit keresel; a vége mindenképpen az, hogy vagy soha nem érzed magad egyedül, vagy mindig, mivel esélyed sincs, hogy összetalálkozz bárkivel, és ugyanígy áll a helyzet a kereséssel is, ami összehoz bennünket az egyívásúakkal, Isten googlizza ki az útjainkat, nehogy kiszaladjunk a rendes kerékvágásból. Folyton olyan emberekbe botlom, akik ugyanazt keresik, amit én, mondtam, és pontosan ezért akadtunk össze most mi is, az öregember pedig azt felelte, igen, éppen ez a sors. Alighanem előrébb tartott az egzegézisben, mint én.

Egyszerre eszembe jutott az a musical, amelyik tényleg hatalmas felzúdulást keltett itt néhány esztendeje: akkor a Les Misérables szavak jelentek meg a város reklámfelületein, mégpedig bármiféle kommentár nélkül, eltérően az azonos című filmtől, mert az legalább A sors rabjai elnevezéssel illette a nyomorultakat. Megszólításként hangzott a musical címe, ez a Les Misérables, és egyaránt vonatkozott mindenkire, mintha szakadatlan vigasztalásra szorulnánk valamennyien – Jaj, te szegény nyomorult! –, vagy legalábbis érdemes lenne fölhívni a figyelmünket arra, hogy nem csupán egyvalaki, hanem mindannyian nyakig elmerültünk már a nyomorúságban, úgyszólván egyesültünk benne, hiszen mindannyiunkat nyomorba döntenek a hatalmas betűk, a város kellős közepén terpeszkedő pusztaság, nem csupán a többieket, hanem engem is. Így töltik ki a bensőnket visszhangjukkal a pályaudvar tetőívén ékeskedő Bombardier betűi, akár az orgonaszó a templomcsarnokot, és nincs menekvés.

Végül tényleg a Google-höz fordultam segítségért: a világ legnagyobb vasútijármű- és repülőgépgyártó vállalatainak egyike a Bombardier, és ez az útjainkat kijelölő Bombardier nemrégiben indította el Bombardier YourCity című kampányát. Villámgyors és hajszálpontos. Így indultunk hát el a Warszawa-expresszel Berlinből Lengyelország felé, a Bombardier áldásával, az elmaradhatatlan felségjelekkel ellátott függönyök és szalvéták között – rajtuk a nyomtatott WARS rövidítés: ugyanolyan régimódi, ugyanolyan reménytelenül ósdi, mint a Star Wars és a jövő összes háborúja.

1. FEJEZET

Tanmese

Családfa

Északi kopár szirten

Egy fenyő áll társtalanul.

Heinrich Heine

Eleinte azt hittem, olyasvalami a családfa, mint a fenyő, ráaggatjuk a régi dobozokban porosodó díszeket, időről időre tönkremegy egy-egy törékeny gömb, az angyalok viszont rondák és elpusztíthatatlanok, túlélnek minden költözést. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy a fenyő volt nálunk az egyetlen családfa, évről évre újat vettünk, aztán kidobtuk a születésnapom előestéjén.

Úgy gondoltam, elegendő lesz, ha mesélek arról a néhány emberről, akik véletlenül a rokonaim voltak, és máris zsebemben az egész XX. század. Családom egynémely tagja kimondottan azzal a céllal született meg, hogy betöltse hivatását, és mindvégig megmaradjon abban a fennen világló, jóllehet soha ki nem mondott hitben, hogy megjavíthatja a világot. Mások mintha egyenesen az égből pottyantak volna le, soha nem vertek gyökeret, hányódtak ide-oda, még a lábuk is alig érte a földet, lógva maradtak a levegőben, akár a faágak közé akadt ejtőernyős. Volt az én családomban minden, gondoltam magamban önhitten, egy paraszt, rengeteg tanító, egy provokátor, egy fizikus és egy alanyi költő, legfőképpen pedig volt egy csomó legenda.

Volt

egy forradalmár, aki a bolsevikok közé állt, és nevet változtatott az illegalitásban, az ő nevét viseljük immár csaknem száz esztendeje, mégpedig teljesen legálisan

néhány munkás egy odesszai cipőgyárban, akikről nem tudni semmit

egy fizikus, a kísérleti turbinaüzem vezetője Harkovban, aki a tisztogatások alatt tűnt el; a sógora kapta azt a megbízatást, hogy mondja ki fölötte az ítéletet, mert a párthűség legfőbb bizonyítékának számított, hogy hajlandók vagyunk föláldozni a mieinket

egy Gertrud nevű háborús hős, Lida nagynéném férje: a születése éppen arra az időszakra esett, amikor öncélnak nyilváníttatott országunkban a munka; eleinte sokat dolgozott mindenki, azután túl sokat, később pedig még annál is többet, mert a példaképek léptek a norma helyébe, és a munka adott értelmet a proletárok, az emberfölötti emberek nemzetének; így esett hát, hogy jövendőbeli nagybátyám a Geroj truda nevet kapta születésekor: a munka hőse, rövidített változatban Gertrud

továbbá Arnold, Ozjel, Zygmunt, Misa, Marija, Talán Eszter, talán egy másik Eszter és Sziszkind asszony, Ozjel egyik süketnéma tanítványa, aki ellátta ruhákkal az egész várost

rengeteg tanító, akik árvaházakat alapítottak és süketnéma gyerekeket tanítottak szerte Európában

Anna és Ljolja, akik Babij Jarban nyugszanak, mellettük az összes többiek

egy Judas Stern nevű fantom, nagyapám testvére

egy páva (a süketnéma gyerekeknek vásárolták a nagyszüleim, mert szép volt)

egy Rózsa és egy Margaréta, a két virágnagyanyám

úgy hírlik, Margarétát maga Molotov, a későbbi szovjet külügyminiszter ajánlotta 1923-ban felvételre a pártnak; mintha csak bizonyítékot keresnénk arra, hogy mindig is bérelt helyünk volt az események kellős közepében

Rózsa nagyanyám, aki a legszebb nevet viselte minden logopédusok között, és hosszabb ideig várta vissza a férjét, mint Pénelopé

Vaszilij nagyapám, aki elment a háborúba, és csak 41 esztendő elteltével tért vissza Rózsa nagyanyámhoz; nagyanyám soha nem bocsátotta meg neki a hosszú vándorlást, de – mindig akad nálunk valaki, aki azt mondja, hogy de –, de, mondta ez a bizonyos valaki, megcsókolták egymást a metróállomás kijáratánál álló kioszk előtt, igaz, addigra jóval hetven fölött jártak már mindketten, éppen akkoriban épült a Hotel Tourist, de a nagyapám, mondta később anyám, a nagyapám akkor már rég ki se tette a lábát a lakásból, a Hotel Tourist pedig csak jóval később épült

a másik nagyapám, a forradalmár, aki nemcsak a saját nevét változtatta meg, hanem új nevet adott az anyjának is, minden egyes kérdőíven, mindig az adott követelményekhez és feladatokhoz igazítva, ámde mindenkor szem előtt tartva azért saját irodalmi preferenciáit is, mígnem végül Anna Arkagyevnánál, vagyis Anna Kareninánál kötött ki, aki ilyenformán a dédanyám lett

Boldogok voltunk, és egész lényem berzenkedett a híres mondat ellen, amelyet Lev Tolsztoj hagyott ránk örökül, nevezetesen, hogy a boldog családok mind hasonlítanak egymáshoz a maguk boldogságában, és csakis a boldogtalan családok egyediek, mert ez a mondat csalt kelepcébe bennünket, ez a mondat piszkálta föl bennünk a boldogtalanságra való hajlamot, mintha csakis a boldogtalanságra lenne érdemes szót vesztegetni, az eleve üres boldogságra nem.

Negatív számok

A bátyám tanított meg a negatív számokra, és – úgyszólván a modus vivendibe való bevezetés gyanánt – mesélt nekem a fekete lyukakról is. Párhuzamos univerzumot alkotott magának a bátyám, és hozzáférhetetlenné vált ott mindörökre, így aztán rám hagyományozta a negatív számokat. Egyetlen unokanővéremet ismertem akkoriban, nagy ritkán láttam csak őt is, még ritkábban, mint Lidát, az anyját, anyám nővérét. Szigorú nagybátyámtól, apám bátyjától fizikafeladatokat kaptam a perpetuum mobile tárgykörében, ha hébe-hóba eljött hozzánk, mintha a soha meg nem szűnő mozgás elleplezhette volna, hogy nagybátyám egyáltalán nincs jelen az életünkben. Velünk lakott mindkét nagyanyám, de egyikük se volt velünk igazán: egész kicsi voltam még, amikor mindkettőjükön eluralkodott az öregkori magatehetetlenség. Más nagymamák pirogot meg kalácsot sütöttek, meleg pulóvereket, tarka sapkákat kötöttek, sőt némelyikük még zoknikat is – a zokni a kötés magasiskolája, vüszij pilotazs, ahogy mondani szokás. Elkísérték a gyerekeket az iskolába meg a zeneiskolába, tanítás után értük mentek, nyaranta pedig a kertjükben várták az unokáikat, a dácsáikban vagy a vidéki házikóikban. Az én nagymamáim velünk laktak a hetedik emeleten, márpedig ott képtelenség volt gyökeret verni a betonba. Mindketten virágnevet viseltek, én pedig éltem a gyanúperrel, hogy a tizennégy emeletes házunk előtt nyíló mályvák titkos szövetségre léptek velük, Rózsával és Margarétával, akik szemlátomást egyre inkább bezárkóztak a növényi létbe.

Egyiküknek se volt ki mind a négy kereke, habár oroszul nem a kerekeket emlegetjük, hanem azt kérdezzük: Mindenki itthon van-e? Rettegtem ettől a kérdéstől, pedig csaknem mindig otthon volt a két nagyanyám, valószínűleg azért, hogy vigyázzanak rám, mégis riadalmat keltett bennem ez a Mindenki itthon van-e? kérdés, habár meglehet, hogy leginkább a mindenki. Mintha tudtak volna valamit a többiek, amit előlem elhallgattak, mintha tudták volna, ki vagy mi hiányzik tulajdonképpen.

Néha úgy gondoltam persze, én is tudom. Ketten is a XIX. században születtek a nagyszüleim közül, és úgy tűnt, egy egész nemzedéknek nyoma veszett azokban a zűrzavaros időkben, egyszerűen át lettek ugorva, tényleg nem voltak otthon, a barátaimnak még a dédszülei is fiatalabbak voltak a nagyszüleimnél, így hát két nemzedékért kellett helytállnom egyszerre, mindkettő helyett nekem kellett kifizetnem a számlát. Én voltam a legeslegfiatalabb a legfiatalabbak listáján. Én voltam a legfiatalabb mindannyiunk között.

Máskülönben boldog világomban bármiféle előzetes figyelmeztetés nélkül bukkant föl a veszteség érzete, egyszer csak ott lebegett fölöttem kiterjesztett szárnyakkal, se lélegzethez, se fényhez nem juthattam egy olyan hiány miatt, amelyikről azt sem tudtam, valóságos-e. Úgy csapott belém olykor ez az érzés, akár a villám, hirtelen tört rám, mint valami ájulás, mintha egyszerre csak kirántották volna a lábam alól a talajt, levegőért kapkodtam, kétségbeesett kartempókkal kerestem a menekvést, próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat, eltalált egy soha ki nem lőtt golyó, pedig senki nem kiáltott rám, hogy föl a kezekkel.

Úgy tűnt, családi örökségem részét képezi, mondhatni örökölt reflex, hogy egzisztenciális gimnasztikát kell végeznem egyensúlyom visszanyerése végett. Valami effélét gyakoroltunk az iskolában is, az angolórán: hands up, to the sides, forward, down. Sokáig azt hittem, a himnuszból ered a gimnasztika szó, az oroszban g-vel kezdődik mind a kettő, gimnasztyika és gimn, így aztán szorgalmasan nyújtogattam a kezemet fölfelé, hogy egyszer majd, valamikor megérinthessem talán az égbolt áttetsző burkát.

Akadtak jó néhányan, akiknek még kevesebb hozzátartozójuk volt, mint nekem. Voltak olyan gyerekek, akiknek nem volt testvérük, nem volt nagymamájuk, nem voltak szüleik, és voltak olyan gyerekek is, akik életüket áldozták a hazáért a háborúban, rettenthetetlen hősök, ezek a halott gyerekek voltak a mi bálványaink, velünk voltak mindig. Álmunkban sem volt szabad elfelednünk a nevüket, sok-sok esztendővel a születésünk előtt haltak meg, de akkoriban nem létezett azelőtt, csakis a most létezett, a háborús veszteségek pedig – úgymond – kimeríthetetlen tárházát képezték a mi boldogságunknak, hiszen csakis azért élhettünk, hallottuk folyton-folyvást, mert ők meghaltak értünk, éppen ezért kötelező volt örökös hálával gondolnunk rájuk, hálával a békés, normális életünkért, egyáltalán mindenért. Nem emberevő korban, immár vegetáriánus időkben nőttem föl, ahogyan Ahmatova nyomán mondani szoktuk, a rég elmúlt háború számlájára írtuk az összes veszteséget, a névelő és jelző nélkül emlegetett háború számlájára, az oroszban amúgy sincsenek névelők, nem mondtuk tehát, melyik háború, mivel úgy gondoltuk, egyetlenegy van csupán, és tévedtünk persze, hiszen éppen boldog gyermekkorunk idején viselt az országunk egy másik háborút a messzi délen, mindannyiunk biztonsága érdekében, hangzott a magyarázat, meg persze a többiek szabadságáért, egy olyan háborút, amelyről a mindennapos veszteségek ellenére sem volt szabad tudomást vennünk, és nem is vettem tudomást róla egészen addig, amíg tízéves koromban meg nem láttam a toronyházunk előtt az egyik tizenkilenc esztendős szomszéd fiú földi maradványait a cinkkoporsóba zárva – magára a fiúra akkor sem emlékeztem már, az anyjára viszont emlékszem ma is.

Semmi okom nem volt a szenvedésre. Szenvedtem mégis, amióta csak az eszemet tudtam, pedig boldogság és szeretet vett körül, voltak barátaim. Kínosnak éreztem, hogy szenvedek, szenvedésem kiváltója pedig a hol metszően éles, hol mélabúsan keserű magány volt, és úgy gondoltam, a magányom valamiféle hiányból fakad. Egyre jobban elburjánzott bennem és valósággal rituálé gyanánt üldözött a hosszú asztal körül ülő, nagy családról szőtt, folyton visszatérő álmom.

Pedig tele volt a nappalink apám barátaival, tucatszámra anyám immár felnőtt tanítványaival, akik hűségesek maradtak hozzá, és ahogy teltek az évek, immár több nemzedékük ülte körül az asztalunkat, így aztán ugyanolyan fotókat készítettünk mi is, mint bármelyik család: csupa vidám, kissé túlexponált, a fényképezőgép lencséje felé forduló arc a hosszú, dúsan megterített asztal körül, a sötét virágmintás függönyök háttere előtt. Nem emlékszem már pontosan, mikor ütötte meg a fülemet első ízben az alig hallható disszonancia a mindig is túlontúl pezsgő családi ünnepek zsivajában.

A tíz ujjamon meg tudtam számlálni azokat, akik feliratkozhattak volna a családtagok listájára. Fölösleges lett volna gyakorolnom a nagynéniből, nagybácsiból, unokatestvérből, másodnagynéniből, másodnagybácsiból, másodunokatestvérből álló skálát, le-föl és föl-le, oda és vissza – egyébként is eleve idegenkedtem a zongorától, elriasztott a billentyűzet agresszív hiánytalansága.

Más időkben, jóval a mi hosszú asztalunknál megült ünnepek előtt átoknak számított a nagy család, mivel akadhattak esetleg a rokonok között fehérgárdisták, szabotőrök, nemesek, kulákok, disszidensek, túlképzettek, népnyúzók, illetve mindezek gyermekei, továbbá különféle egyéb gyanús személyek, márpedig gyanús személynek számított voltaképpen mindenki. Sok család küszködött tehát emlékezetkieséssel, nemegyszer azért, hogy fönnmaradhasson egyáltalán, jóllehet elvétve használt csak ez is. Mire megültük azokat a bizonyos gyerekkori ünnepeket, az ilyen rokonok többnyire – ha éltek is valaha – rég feledésbe merültek már, legalábbis a gyerekek nem tudhattak róluk, így aztán egyre csak zsugorodtak a családok, egész ágak enyésztek el, egyre csak olvadt a rokonság, mígnem végül már csak a két azonos nevű emberről szóló vicc maradt. Rokona az illetőnek? – hangzik kérdés. Ugyan, dehogy! Még csak névrokonok sem vagyunk!

A lista

Egy nap aztán hirtelen ott termettek előttem a rokonaim – rokonaim a messzi múltból. Örömhírt hoztak, elmormolták mindenféle meghitten ismerős nyelveken, én meg úgy gondoltam, kivirágoztatom velük a családfát, kitöltöm velük a hiányt, kigyógyítom magam a veszteség érzéséből. Csakhogy gomolygó csoportba verődve álltak előttem, se arcuk nem volt, se történetük, akár a múltból itt maradt szentjánosbogarak, apró fénykört vontak maguk köré, bevilágítottak egy-egy utcát, egy-egy eseményt, ámde ők maguk meghúzódtak a sötétben.

A nevüket tudtam. Ismertem a Léviket, akik szerteszét szóródtak volna a nagyvilágban, ha ugyan élnének még egyáltalán, mert így hívták a dédanyámat, a szüleit meg a testvéreit. Tudtam, hogy voltak a Gellerek avagy Hellerek – de hogy Gellerek vagy Hellerek voltak-e, azt nem tudni pontosan. Egy bizonyos Simon Gellerről egyetlen orosz nyelvű feljegyzésből szereztem tudomást, egy olyan jiddis újságcikk fordításából, amely sehol nem lelhető fel immár a világon. Az utolsó Krcevineket, a Hellerek leszármazottait ismertem még személyesen, úgy csikorgott a nevük, akár a frissen hullott hó a csizmám talpa alatt, vagy mint a mézeskalács, a kovrizska ha beleharaptam. Voltak aztán a Sternek, így hívták húszesztendős koráig a nagyapámat, és így hívnának most engem is, ha nem szólt volna közbe a győzedelmes orosz forradalom, így hívták nagyapám sok-sok testvérét, a szüleit meg a szülei sok-sok testvérét, sőt még a nagyszüleit is a maguk egész nemzetségével együtt, legalábbis ha tényleg olyan sokan voltak, ahogyan remélem.

A Krcevin és Lévi névre hallgató távoli rokonaim Łódźban, Krakkóban, Kaliszban, Kołóban, Bécsben, Varsóban, Kijevben és Párizsban éltek, még 1940-ben is, amint nemrég megtudtam, továbbá anyám állítása szerint Lyonban. Ruszja Bécsben, Juszek Párizsban járt egyetemre – pontosan emlékszem nagyanyámnak erre a mondatára. Azt viszont soha nem sikerült kiderítenem, ki volt Ruszja, és ki volt Juszek – nyilván szegről-végről a rokonaim. De meglehet az is, hogy épp fordítva volt: Ruszja volt egyetemista Párizsban, és Juszek Bécsben. Elhangzott a konzervatórium szó is, arra viszont már nem emlékszem, kire vonatkozott. És eszembe jut még egy mondat: Ruszja és Juszek is fogkefével sikálta a járdát. Talán nem ért még véget a szünidő Łódźban, Kaliszban és Varsóban, nem kezdődött még meg a szemeszter a konzervatóriumban, így aztán nyilván otthon voltak, nem Párizsban vagy Bécsben. Amikor meghallottam ezt a mondatot gyerekkoromban, azt hittem, Svájcról van szó, mert arról cikkeztek akkoriban az újságjaink, hogy hallatlan tisztaság uralkodik Svájcban, némelyik svájci polgár kiguggol a háza elé, és apró kefével, samponos vízzel súrolja a járdát – láttam magam előtt, ahogy elborítja az országot a szappanhab, azt az országot vagy valamelyik másikat a maga sugárzó, elérhetetlen tisztaságában.

Némelyik rokonom olyan gyakori nevet viselt, hogy értelmetlen lett volna utánuk kutatnom. Folyton csak azonos nevet viselő emberekbe botlottam volna, akik egymást követik mindenféle listákon, vagy pedig egymás mellett van a helyük, tarka összevisszaságban, mint a szomszédoknak, és lehetetlen megkülönböztetni az enyéimet az azonos nevet viselő többiek százaitól, ráadásul nem is akartam volna elkülöníteni a sajátjaimat az idegenektől, mint az ocsút a tiszta búzától, mert az szelekció lett volna, én pedig nem akartam semmiféle szelekciót, nem akartam magát a szót sem. Minél többen viselték ugyanazt a nevet, annál kisebb volt az esély, hogy megtaláljam közöttük a rokonaimat, és minél kisebb volt ez az esély, annál világosabbá vált számomra, hogy az enyéim közé tartozik mindenki, aki csak szerepel a listán.

Lelkiismeretesen gyűjtögettem a neveket, Lévik, Krcevinek, Gellerek és Hellerek után kutattam mindenütt, és amikor ott álltam a varsói katonatemplomban a hosszú, apró betűs, egész falakat betöltő listák előtt, a Katyńban meggyilkoltak listája előtt – vajon miért keressük önkéntelenül a saját nevünket még a holtak listáján is? –, egyszer csak megtaláltam azon a listán Stanisław Geller nevét, és ott, a varsói katonatemplom Katyń-kápolnájában sajátommá fogadtam az összes névrokont, azt a bizonyos Stanisławot is, mintha tényleg a családomhoz tartozott volna ő is, az összes Gellerrel és Hellerrel, az összes Krcevinnel és Sternnel együtt, akikre valaha is rátalálok még. Titkos rokonom az összes Stern, az összes csillag, beleértve az égen tündöklőket is.

Évekkel ezelőtt a Yellow Pagest, egy régi telefonkönyvet lapozgattam New Yorkban. Hol lehetnek vajon nagyapám testvérei? Hol lehetnek apám testvérei, akik a Stern nevet viselték, és szétrajzottak Odesszából a szélrózsa minden irányába? Talán a Velvet Undergroundban énekeltek a leszármazottaik? Vagy bankot alapítottak? Massachusettsben tanítottak az MIT-n, vagy később is valamelyik cipőgyárban dolgoztak? Hiszen dolgoznia is csak muszáj valakinek.

Rengeteg Stern szerepelt a Yellow Pagesben, nyolc teljes oldalt töltött meg a nevük. Sternek a telefonkönyvben, sárga csillagok. Hívjam fel sorra az összeset? Kérdezősködjek? Mit csinált ön 1917 előtt? Emlékszik még a szegény keleti rokonaira? Így, száz esztendő elteltével is? És a hírességek? Vegyem fel a listámra őket is, vagy inkább ők vegyenek fel a listájukra engem?

Kitől hallottam vajon, hogy az egyik Lévi könyvelő volt valamelyik varsói gombüzemben? Egy másik Lévi készítette az 501-es farmernadrágot, a legjobbat, amit a kutatás megkezdése idején ismertem. Csakhogy ez a Lévi aligha lehetett közülünk való, elképzelni sem tudom, hogy az enyéim közül bárki is örömét lelte volna a profitban, vagy akár csak halvány fogalma lett volna bármelyiknek arról, hogyan kell hasznot húzni valamiből. Ahogy egyre többet törtem a fejemet azon a bizonyos varsói gombüzemen – vagy ki tudja már, hol állt valójában az az üzem –, egyre inkább megszilárdult bennem az a meggyőződés, hogy senki nem kerülhet föl egy ilyen listára azok közül, akik Lengyelországban maradtak.

Eszembe jutott a megmentettek listája egy filmből, végigböngésztem, mintha csakugyan lehetségesnek tartottam volna, hogy megtalálom rajta valamelyik felmenőm nevét, aki ilyenformán megmenekülvén bármikor fölbukkanhat az interneten. Egyik nevet olvastam a másik után, mintha csak a nyerő számot keresném, mintha tényleg felismerhetnék valakit.

Se Lévit, se Krcevint, találtam viszont egy Itzhak Sternt, ugyancsak könyvelőt, de az egyik krakkói üzemből, és ez a Stern nem lehetett rokonom, mert az én Sternjeim Odesszában éltek, és forradalmat csináltak az illegalitásban, ha ugyan ki nem vándoroltak már jóval előbb; a következő háború idején viszont se mentőakció, se lista nem jutott nekik Odesszában. Fölvegyem-e mármost a listámra ezt a bizonyos Sternt, ha egyszer a többieket nem találom? Vagy akkor tolvajlásra vetemedem?

Vannak olyan játékok, igen, amelyekben senki nem lehet győztes.

Halló, Joe vagyok, és az egyik gombüzemben dolgozom.

Nemrég odajött hozzám a főnök, és megkérdezte, van-e valami sürgős dolgom.

Mondtam neki, hogy nincs.

Erre azt felelte:

Na, akkor tekerj egyet a gombodon a jobb kezeddel.

Halló, Joe vagyok, és az egyik gombüzemben dolgozom.

Nemrég odajött hozzám a főnök, és megkérdezte, van-e valami sürgős dolgom.

Mondtam neki, hogy nincs.

Erre azt felelte:

Na, akkor tekerj egyet a gombodon a bal kezeddel.

Halló, Joe vagyok...