Polcz Alaine

Életszakácskönyv szingliknek

egyedülállóknak, özvegyeknek
és cölibátusban élő papoknak

Polcz Alaine naplóiból, hátrahagyott anyagaiból válogatta és összeállította
ABLONCZY ANNA

KALLIGRAM
2015

Polcz Alaine: Életszakácskönyv szingliknek

KALLIGRAM
2015

Copyright © Ablonczy Anna, 2008

ISBN 978 80 8101 096 5

Válogatta Ablonczy Anna
Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

1.
Előszó

vagy csak tájékoztatás az előzményekről,
röviden

Polcz Alaine legelőször 2002 decemberében említi meg naplójában a szingli szakácskönyvvel kapcsolatos tervét. És mert mindenkinek, akivel ezt az ötletét megosztotta, nagyon tetszett, ettől kezdve lelkesen gyűjtötte az alapanyagot, a tanulságos, kedves történeteket és recepteket barátai körében, miközben külön figyelmet fordított arra, hogy a saját szingli-filozófiáját mielőbb megfogalmazza és lediktálja. A barátnők közül Hollós Róbertné, Gizi néni lett hűséges partnere a főzésről való beszélgetésben, ezért az ő humoros, ízes történetei többször is szerepelnek a könyvben. Az első változat 2005-ben készült el, amivel természetesen még nem volt elégedett, így új ötletekkel gazdagította, folyamatosan kiegészítette és javította. Amikor azonban megtudta, hogy azonos címmel valaki már megelőzte a szakácskönyvét, kicsit csalódott volt, és egy időre félretette a könyvet. De abbahagyni mégsem tudta, mert ugyanakkor annyi örömet is talált benne. Súlyos betegsége hónapjaiban, érthető módon, az öregség- és a halál-könyve befejezésére fordította maradék energiáit. Végül a szingliknek sem maradt adósa, mert a szakácskönyve véglegesítését az összegyűjtött anyaggal együtt egyszerűen rám bízta, meg a kiadóra.

Ablonczy Anna

Miért írom ezt a szakácskönyvet?

Nekem a főzés – mivel egész életemben főztem – a tudomány, a munka és a társadalmi élet mellett játék volt. Azért is jó, hogy játék volt, mert ha játékkal, örömmel főzöl, akkor nem fáraszt úgy, mintha kényszerből. És tudtam takarékosan főzni. Amikor Miklós meghalt, az nekem nem úgy volt gyász, mint általában, mert a hosszas betegsége alatt már benne voltam a megelőlegezett gyászban, hanem annyi minden más is volt. Például akkor kaptam a nagy kitüntetést, a középkeresztet is, így egyszerre jöttek a részvét- és gratuláló táviratok. Meg a bonyodalmak, hogy ki temeti, a főváros vagy az Írószövetség, tehát olyan volt az egész, mint valami lidércnyomás.

És nem tudtam főzni. Nem a bánattól, hanem a megszokás, a rutin miatt. Ötvenhárom évet éltem Miklóssal, és a halála után, mikor bementem a boltba vásárolni, nem tudtam, hogy mit vegyek. És vettem a sablont, tejet, tejfölt, kenyeret, miközben tejérzékeny vagyok, hát mi a fenének vettem? Az utóbbi három évben mindig azt főztem, amit Miklós szeretett, de azokat másképpen, sokkal bonyolultabban. Nekem akkor már hármas diétám volt, de hogy végiggondoljam a saját diétámat, hogy mit eszem reggel, délben, este, az nem ment. Egész egyszerűen nem tudtam benne eligazodni. Aztán elkezdtem, igen ám, de a mennyiséget mindig elvétettem. Egy emberre nehezebb főzni, mint hatra. Legkönnyebb úgy főzni, ami addig ment, hogy kettőnknek, vagy ha vendégek jöttek. De magamnak?

A válasznak sok komoly, sok mulatságos, és sok nehéz időszaka is volt. S akkor elhatároztam, hogy írok egy másik szakácskönyvet, egy szingli szakácskönyvet. Az volt a munkacíme, hogy Szakácskönyv özvegyeknek és cölibátusban élő papoknak. Azonnal ráharapott a kiadó, és én elkezdtem rajta dolgozni. S időnként kapom a hívást a kiadótól, hogy várjuk, most még aktuálisabb, nagyobb lett a szinglik száma. Tudniillik azok is szinglik, akiknek nem sikerült a kapcsolatuk, és nem tudnak átállni. És rengeteg pénz megy el, mert nehéz megtanulni önmagadra főzni, és készenlétben lenni, ha mégis jön vendéged. Az egyedüllét nagyon érdekes: nyitottság-zártság.

A mostani szakácskönyv megírása és a másik között megváltozott a világ, megváltozott a kínálat, megváltozott a főzés módja, de még mindig nem tudnak a szinglik főzni. Ez csak egy munkacím, lehet, hogy meghagyom, de az is lehet, hogy a papok megsértődnek. Mert régebben a papok házvezetőnőt tartottak, így vagy úgy, de mindenképp volt, aki főzött. És az öregeknél van úgy, hogy már csak az evés öröme marad.

És itt vagyok megint, hogy mennyire érdekel a főzés, érdekel a szakácskönyv. És érdekel az élet, érdekel a halál is. Mikor éppen nem vagyok pocsékul, mindig földob a munka. Lendületbe hoz. Az megemeli a vérnyomásom, és akkor a szinglik hátrakerülnek. Ámbár a szingliséggel is foglalkozom, mert egyre nagyobb probléma. Lassan kezdjük kiterjeszteni az eredeti szingli fogalmat, most nem megyek bele, hogy nem csak azt jelenti, hogy a szavak jelentősége hogyan változik. A szingli azt is jelenti számomra, hogy változás. Nem szép, és nem magyar szó, de nekem a hangzása olyan játékos, kedves.

A kedvenc női hetilapomban is olvastam róla korábban egy tudományos megközelítést, hogy egy német filozófus szerint a szingli (angolul single, jelentése egyszeres) életforma elterjedését a fejlett társadalmak fokozott differenciáltsága okozza, mert szerinte manapság minimális az esélye annak, hogy két ember érdeklődése hasonló legyen, és az is, hogy összeillő szexuális szokásaik legyenek, vagy hasonló legyen az ízlésük akár irodalomról, zenéről, vagy egyéb szabadidő-eltöltési szokásokról legyen szó – ami a tartós együttélés alapja lehetne. De még ha mindezek egybeesnének is, a legtöbb mai munkahelyen a nap minden szakában okosnak, kreatívnak, szépnek, innovatívnak is kell lennie mindenkinek. Könnyen belátható, hogy mindez egy családban már szinte megvalósíthatatlan elvárás, ráadásul a családi élet megszervezésére már senkinek nem marad ideje. Ugyanakkor az orvostudomány fejlődésének köszönhetően az emberek átlagos életideje meghosszabbodott, ami azt jelenti, hogy az egyedül élők társadalmában mind több és több lesz az idős ember.

Úgy tudom, a szingliség divatja Amerikában, a szabadság nagy hazájában indult hódító útjára, és ezek szerint ma már világtendencia, hogy egyre növekszik az egyedül élő emberek száma – főként a fejlett gazdaságú országokban. Egyes felmérések szerint a nagyvárosok lakosságának közel fele él egymagában. Így érthető, hogy Európa nyugati felén már ki is alakult a szingli életformát kiszolgáló, ahhoz igazodó fogyasztói ipar. Ezek a szolgáltatók például társkereső fesztiválokat szerveznek, életnagyságú, újságot olvasó férfi posztereket árulnak (miért, csak a nők számítanak szinglinek?), és háztartásbeli- és egyéb zajokat (vécélehúzás, porszívó hangja vagy köhögés) tartalmazó CD-ket adnak el, hogy a szinglik otthon ne érezzék magukat annyira egyedül.

Hogy Magyarországon milyen az arány, azt sajnos nem tudom, utána kellene néznem. De emlékszem, valaki mesélte, hogy itthon is megrendezték már az első Szingli-Fesztivált a Szalajka völgyében, ahová főként egyedülálló nőket és férfiakat vártak, akik jósnőnél tudhattak meg bővebbet jövőjükről, benevezhettek mell-, láb-, illetve testszépségversenyre, kipróbálhattak sokféle szabadidősportot, úgy is, mint például a falmászás és hegyikerékpározás. Remek.

A szingliség tehát halad a maga diadalmas útján, ami azt jelenti: én döntök az életem felett, abszolút szabad vagyok, nem kötöm le magam, élvezem az életet, megvalósítom önmagamat. Egy idő múlva azonban, amikor már ez a szabadság korlátlanná válik, az egész elveszíti erejét, lendületét, s a pozitívumok mellett szép lassan feltűnnek és beborítanak a negatívumok. Ez az egyik rész. De haladjunk sorjában.

Ezt a szakácskönyvet azoknak írom, akik így vagy úgy, de egyedül élnek, egyedül főznek, egyedül étkeznek. Egyszerűbben mondva esznek, előkelőbben fogalmazva táplálkoznak valamilyen formában. Mert sokféle formája van a szingli-étkezésnek. De én szeretnék egy olyan utat találni, ami több ember számára használható. Éppen ezért szeretném úgy megírni ezt a könyvet, hogy azok, akik szegények, de olcsón is jól akarnak, tudjanak jól főzni, és olyanok is, akik jómódúak, vagy éppen gazdagok, és olyanok is, akik már eleve szeretnek főzni, egyformán hasznát vegyék a könyvemnek. Akik pedig nem szeretnek főzni, azokat szeretném megtanítani arra, hogyan lehet örömmel főzni.

Ma az időhiány, a gyorsaság, a pörgő életmód miatt valóban kevesebb idő jut a konyhára. Pedig az az igazi, az a szép, amikor a pillanatban benne vagyok, és azt tökéletesen meg tudom élni. Tehát a főzés öröméhez hozzátartozik az, hogy amikor főzök, akkor igazában jelen vagyok, és élvezem a főzést. A lényeg, hogy szeretettel kell főzni. Bármit, amit szeretettel csinálok, az jobban sikerül, és ettől én is jobban érzem magam.

Én azt mondom: szeress főzni!

Akárhogyan is lettél szingli, élned kell, enned kell. Az életed minősége azon is múlik, hogy ezt jókedvűen, színesen teszed, vagy bosszankodsz. Margit barátnőm, aki velem közel egyidős, azt mondja erre: egy embernek nem is lehet főzni! Vagy nem érdemes?

Valóban, az egyik legnehezebb dolog, amikor magadnak kezdesz főzni. Ha már benne vagy, akkor is lehet unalmas és fárasztó. Ez tőled függ. Ez a könyv arra szolgál, hogy fölfedezd: egy embernek is lehet és érdemes főzni!

Mit mondanak az előzőről?

Az előző szakácskönyvemben, a „Főzzünk örömmel” címűben már mindent megírtam, sikerem is volt vele, többen telefonáltak, hogy valóban megtanultak belőle főzni. Úgy tűnik, ezt alátámasztja a negyedik kiadás is – állítólag jól megadom az alapokat, az örömöt a főzéshez, meg a filozófiát és a szeretetet is. Mármint a főzéshez. Hm, de aki a gyomrát szereti, az még rossz ember is lehet; mindenesetre főzni csak szeretettel lehet, és igazában csak másoknak. De szeresd magadat is, és próbálj meg jól főzni magadnak is. Megéri. Természetesen érezd kötelezőnek, hogy vannak napok, amikor pihenésképpen csak beülsz egy vendéglőbe, vagy rendelsz, hozatsz valamit, vagy egész egyszerűen bekapsz valami ételt hidegen, állva. De ez utóbbit ritkán tedd! Egészségtelen, természetellenes.

Erről jut eszembe, hogy annak idején, amikor sokat jártunk követségekre, akkor még divat volt a magyar írókat meghívni – ez az ellenállás segítésének egyik formája volt, azt hiszem, ’56 után nagyon pártolták az írókat, a legkülönbözőbb nyugati államoktól, országokból csomagokat is kaptunk, különböző holmikkal. Nagy dolog volt, hú, mit jelentett egy-egy angol pulóver, vagy egy francia hálóing.

Nos, egyszer beszélgettünk az egyik diplomatával, és azt mondta, hogy a lovak meg a diplomaták csak állva esznek. Neki ettől ment tönkre a gyomra, és ez bizonyos fokig hat a kedélyére. Azért esznek állva, mert ezek többnyire állófogadások. A nagy díszvacsorák és díszebédek nem az evésről szólnak, hanem a diplomáciának ez egy formája, hogy kulturáltan, fehér asztal mellett étkezünk. De ha ezt sokszor teszed, és kötelességből, az megárthat. Gondolj a lovakra, és gondolj a diplomatákra, és ne próbálj állva enni!

És úgy se próbálj enni, hogy kiszolgálod mindazokat, akik hozzád jöttek vendégségbe. Szükséges, hogy kiszolgáld őket, de készíts elő mindent, és nyugodtan vedd igénybe a segítségüket. Sokkal fontosabb, hogyan érzitek magatokat, miről beszélgettek, mint hogy milyen tökéletes, milyen válogatott, és milyen jó az, amit kínálsz. Noha az is fontos. Ehhez adok sok jó tanácsot, a takarékosságra is, a tálalásra is. De ne felejtsd el, a legfontosabb az öröm és az együttlét. (Ha egyedül eszel, akkor is fontos az öröm.)

Fontos, hogy milyen kedvvel, milyen gondolatokkal, milyen hangulatban főzött ételt eszel. Ha magadnak főzöl, találj ki új dolgokat, vagy nézd át ebben a könyvben a recepteket, vagy olvass más szakácskönyvet, keressél más recepteket. Próbáld ki, meglátod, hogy a főzésben mennyi invenció, mennyi öröm, mennyi gazdagság van. Ismerd meg az életet, az anyagot, az embertársaidat, hol, mi a szokás, melyik nemzetnek mi a nemzeti eledele. Ha mindezt megismered, jobban megismered a világot, és benne önmagadat. Ha vidékre vagy külföldre utazol, föltétlenül menj el a piacra. Fontos, hogy azt edd, amit ott olcsó, kisvendéglőkben a mindennapi ételt, vagy annak az országnak, országrésznek, városnak a specialitását.

Többen mondták, hogy a szakácskönyv volt az egyik legnagyobb örömük karácsonykor, mint ajándék, és azóta együtt élnek vele. Sok olvasóm levélben is megírta a véleményét. De hogy el ne bízzam magam, voltak másféle vélemények is. Például visszahallottam, hogy azt mondta valaki, az én szakácskönyvem nem is igazi szakácskönyv. Mikor ezt megtudtam, tiszta szívből felnevettem. Mert valóban, ez tényleg így van, és vállalom is, és nincs bennem semmi rossz érzés. Mert az én szakácskönyvem talán több és kevesebb is, mint egy hagyományos szakácskönyv. Ahogy a kritikusaim korábban írták róla, és amit szívesen vállalok, ez inkább élet-szakácskönyv.

Ki a szingli?

Az autonóm személyiség, aki öntudatosan vállalja függetlenségét; vagy aki szándéka ellenére él egyedül (mert elvált, mert nem talált társat magának, vagy meghalt a társa, özvegy, vagy a hivatása miatt él egyedül – és még sorolhatnánk a különböző változatokat).

Az én szingli-filozófiám:

Ne felejtsük el, a szingliség, mint életforma mindig is létezett, csak szégyellni való dolognak számított. Nevük is volt, úgy hívták őket, hogy vénkisasszony, öreglány, agglegény, magányos özvegy. Ezen kívül a cölibátusban élő papok mindig is egyedül éltek. Csak amíg a nagycsaládok léteztek, ott maradhattak az egyedül élő öregasszonyok, az agglegények, az özvegyasszonyok. Minden Csehov-színdarabban találhatunk egy-két olyan családtagot, nagynénit, nagybácsit, dajkát, aki magányos volna, ha nem a családban élne. Gondoljuk csak végig, hogy mit jelentett vénkisasszonynak lenni. Vagy vegyük Kosztolányi Pacsirtáját. Hogy milyen nehéz volt neki, noha együtt élt a szüleivel. Mert amikor végre elutazik két-három hétre, fölszabadulnak a szülők, s néhány hétig boldogok és szabadok lesznek. Az a lány tehát nem szingli, aki azért él a szüleivel, mert nincsen párja. De azért magányos (és csúnya is) szegény. És még a nagyon szegényekre is gondolok, akik nem mertek megházasodni.

Nehéz, ha valakinek felnőttként is a szülők a társai, amikor már családot kellene alapítania. Ez lehet a családalapítás elől való szándékos kitérés, de lehet úgy is, hogy az élet hozta így. Mint ahogy sok embernek ma is úgy hozza az élet, mert soha ennyi hirdetés nem volt társkeresésre, soha ennyi téves társtalálás, soha ennyi csalódás, és szüntelen váltás. Persze, ehhez hozzájárul a szexuális szabadság, a szextabuk döntése. De úgy tűnik, hogy a tabuk döntése nem segített a boldogabb házasság és párválasztás megoldásában.

Két vélemény van: a házasság intézménye leáldozóban van, vagy ellenkezőleg, egyáltalán nem kezd háttérbe vonulni, hanem megerősödik, csak a dilemmák, a problémák jobban felerősödnek. Persze, mondhatjuk, hogy e mögött a női szerepváltás áll, és ez lesz könyvem egyik fontos szempontja is, mert a szerepváltás szorosan összefügg a főzéssel. A főzéssel, a háztartással, és az evés, az étkezés közösségi élményének hiányával.

Mindig is voltak olyanok, akik egy cél érdekében, vagy egy nagy szerelmi csalódás miatt végül magukra maradtak. Csakhogy amíg léteztek nagycsaládok s a régi szokások, a magányosan élők is színezték a család életét, és mindannyian összetartoztak. Ha egy lányból vénkisasszony lett, akkor haláláig együtt élt a családjával. Az én családom egyik ágában is volt egy özvegy édesanya, aki együtt élt három felnőtt lányával. Aztán meghalt a mama, és az egyik lány a három közül férjhez ment, de a másik kettő utána is, haláláig együtt élt. Szinglik voltak ők vagy nem? Annyiban nem, hogy közös háztartást vezettek. S mikor az egyik magára maradt, már nagyon öregen lett szingli. Vagyis egyedül élő. Nem főzött, hol egyik család hívta ebédre, hol a másik. Hozzánk csütörtökön jött. Egy másik nagynéném, akinek nem maradt Erdélyben családtagja, szintén nem főzött. Eleinte kosztot hordatott, aztán csak kenyeret evett, tejet ivott. Mikor már három napig nem mutatkozott, feltörték a lakását, és úgy találták az ágy szélén ülve és előrebukva, a harisnyáját akarta felhúzni. A boncolásnál egy csepp táplálékot nem találtak sem a gyomrában, sem a beleiben.

Az igazi szingli ma általában fiatal, mert most próbálja ki és tanulja meg az egyedül élés különböző formáit. Ha kényszerszingli, akkor biztosan idősebb, és élt már házasságban, családban, csak nem sikerült újra tartós, társas kapcsolatot teremtenie valakivel vagy valakikkel. Ők azok, akik megöregedtek és ezért maradtak egyedül, vagy akik elváltak, vagy akik társat nem találtak, és én a cölibátusban élő papokat is ide veszem. És tulajdonképpen azokat a házaspárokat is ide sorolom, s ez meglepő, akik nem váltak el, de külön élnek. Most szinglik ők vagy nem? Azok, mert egyedül élnek, egyedül vezetik a háztartásukat, de talán megmaradt a vagyoni közösség, vagy a társkapcsolatból barátság lett, vagy közös gyermekeik vannak. És, tegyük hozzá zárójelben, még azok a családok is ide tartoznak, ahol közösek a gyermekek, de elváltak, és a gyermekek hol itt, hol ott élnek együtt a szülőkkel.

Kedves szingli vagy nem-szingli Olvasóm!

Szeretném elmondani Neked, amennyire tudom, hogy szerintem egyedül is lehet teljes életet élni. Az még nem jelenti azt, hogy magányos is vagy! Csak akkor leszel az, ha nincs másokkal kapcsolatod, nincs néhány barátod, ha hiányzik belőled az odafordulás képessége mások felé. Különben van erre egy mondás, ami régebben valahogy úgy hangzott: Csak az önzőnek nincs vigasztalása. Vagyis csak az magányos, aki nem tud másokkal törődni, akinek nincs ideje másokra figyelni.

Mert mikor érzed magad magányosnak? Ha fáradt vagy, ha rossz kedved van, ha elszakadtál Istentől, és különös módon, de ezzel összefüggően: ha elszakadsz a barátaidtól. Ez nem azt jelenti, hogy szüntelen barátokkal kell együtt lenni – az nem is lehet igazi, mikor már csak csevegtek, csak csurgatjátok az időt, hogy teljen. Egy kicsit olyan, mint amikor valaki állandóan a tévét bámulja, belelógatja az agyát a tévébe, csak hogy ne kelljen gondolkozni, és ne legyen egyedül. Tudniillik egyedül lenni és magányosnak lenni, az két különböző dolog.

Aki a tudattalanjával jóban van, illetve figyel rá, együtt él vele, az állítólag sosincs egyedül. Humorosan úgy vehetjük, hogy ketten vagyunk: a tudattalanom meg én. De ha komolyan vesszük, olyan rétegek tárulnak föl előtted magadból és a világból, olyan dolgokat értesz meg, olyan dolgokat élsz át, amit nem lehet társaságban, nem lehet barátokkal sem. Legkevésbé meg a szórakozóhelyeken. Legfennebb egy baráttal, de azzal is csak ritkán. A szerelmeddel, de azzal is csak ritkán. Mert a szerelem elvisz a szerelmed felé. A barát pedig a barát gondjai, gondolatai felé, amin éppen ő tépelődik. Fontos ezt is megélni, de ezen túl van az, amit csak egyedül tudhatsz. Az Istennel is lehetsz kapcsolatban, van a közösségi imának ereje, de ennél magasabb szintű a meditáció, mert ez szigorúan magányhoz kötött. Nem jó szó az, hogy szigorúan, de nem találok jobbat. A lényeg, hogy igazán kapcsolatba lépni a legmagasabb szinttel csak úgy lehet, ha egyedül vagy.

A szingliség alkalom az egyedüllétre. Azt is jelentheti, hogy kényszer, de azt is, hogy választottad, mert azt hitted, akkor leszel boldog, ha azt csinálsz, amit akarsz, azt teszed, ami tetszik, te nem veted fejedet a házasság igájába, lehetőleg az állásod is olyan, hogy minél többet légy szabad. Eredmény: mind többet dolgozol, mind többet szórakozol, mind több emberrel találkozol, mind több dolgot vásárolsz, mindenből több és több van, és egyszer csak ott állsz fuldokolva. Hm, nevetnem kell, most milyen avíttan hangzik, de mennyire igaza volt Vörösmartynak: „Kinek virág kell, nem hord rózsaberket / A látni vágyó napba nem tekint.”

A mai élet egyik nagy rizikója, a válság előidézője: az árudömping. Hogy mindenből túl sok van. Ugyanúgy, ahogy a rákos sejtekből is. A rák azt jelenti, hogy egyes sejtek a többitől elszakadva túlburjánzásnak indulnak. Mert a sejtek egymás közt kommunikálnak. Képzeld el, hogy még a legtávolabbi sejtek is képesek erre. És akkor a rákos sejtek valami okból fogják magukat és önállósodnak, és a többiekre fütyülve elkezdenek burjánozni – na és ebbe már belehalhat az ember. Többnyire. Mai számítások és statisztika szerint minden harmadik ember rákban fog meghalni.

Mintha ez a betegség mutatná azt is, hogy milyen a korunk. Mind nagyobb közösségek fognak össze és túlburjánzanak, le akarják győzni a másikat. Hol van a krisztusi eszme? Az egy akol, egy pásztor eszménye? Az egy akol felé közeledünk, persze, de abban az egy akolban szorgalmasan ölik egymást a juhok. A báránykák. De hát a báránykák kicsik, akikből juhok lesznek, ha megnőnek. A juhok szerény állatok, szelídek. Engem juh még sose bántott. Nem is tudok róla, hogy összeverekednének. Na, de gyerünk vissza a szingliséghez!

Kedves Szingli Barátom, legyél bár cölibátusban élő pap, özvegy vagy fiatal, aki ezt az életformát tudatosan választotta, vagy aki belekényszerültél. Ha megnézzük a statisztikát, mind több és több ember él egyedül, és mind tartósabban. Úgy tűnik, mintha ennek kialakulásában a számítógépek, a világháló (internet), és a mobilok is segítenének. Szüntelenül üzeneteket küldünk, másodpercek alatt sms-eket váltunk. Ez valóban igazi és érdekes forma, csak egy hibája van. Nem egy, legalább kettő: a felületesség és a dömping. Minden folyton változik, és olyan gyorsan, mint az egész életünk. A magányodat elűzheted, ha rámész az internetes társkeresőre, szórakozhatsz. De igazi társat így ritkán találsz. Persze előfordul, és tudjuk, hogy a kivétel erősíti a szabályt.

Egyedül lenni mást jelent. Úgy egyedül lenni, ahogy az életet nézed, az életet éled. Emlékezel és tervezel, dolgozol, esetleg kézimunkázol vagy festesz. Azt mondja Jung, hogy mindennemű kézimunka (nemcsak a női kézimunkára érti) sztenizálja, magyarul erősíti a tudattalant. Ez így van. Próbáld ki, milyen jó csak úgy rajzolgatni, festegetni, kertészkedni vagy barkácsolni – én mindenkinek ajánlom.

Szingli Barátom, sose vagy szingli, ha belülről nem lettél szingli!

Vigyázz, nagy veszély fenyeget!

Ugye, milyen gyönyörűen prédikálok?

De azt gondolom, hogy én, aki a magányt sokszorosan megéltem – nem ismerem a magányt. Pedig mostanában is, a többemeletes házban, ahol élek, óriási udvarral, kerttel, gyakran egyedül vagyok, mert a többiek folyton utaznak. De mégsem vagyok egyedül – mert nem akarok, és mert sok barátnőm, és persze munkám, feladatom is van bőven.

Mindenféle jók

Csütörtöki vendégség

Amikor 2001-ben elkezdtük Alaine-nel a közös munkát, én lettem az egyik állandó kosztosa, azaz csütörtöki vendége. Legalábbis így vezette be, mert én természetesen dolgozni jártam hozzá, és nem vacsorázni. Azért, hogy a leveleit legépeljem, szervezzem a programjait, és hozzam-vigyem a kazettára diktált és már szövegszerkesztett, kinyomtatott napló-szövegeit, írásait, könyveit, megbeszéljük és átvezessem a javításokat, vagy összeállítsam, és továbbítsam a már kész szövegeket különböző folyóiratoknak, kiadóknak. Ő mégis vendéget csinált belőlem, mert úgy gondolta, ez jár nekem, aki heti egy szabad estémet rááldozom. Persze tudom, hogy nemcsak ezért, hanem szeretetből és örömmel is tette, mert imádott főzni, új ételeket kitalálni, és a szeretteit vendégül látni.

Hétéves munkálkodásunk alatt tehát megkóstolhattam minden specialitását. Olyasmit is, amit éppen aznap, az én kedvemért talált ki. És mert tudta, hogy én ugyan tudok főzni, szeretek is, de nem vagyok kísérletező fajta, szinte kihívásnak érezte, hogy mindig olyan vacsorakölteményekkel, ötletekkel lepjen meg, amit addig nem ismertem, vagy még nem ettem, és amitől legkevesebb a szívemhez kapok, de még jobb, ha inkább elájulok. A meglepetés szándékáról még akkor is nehezen mondott le, amikor kiderült, hogy én az egyszerű ételeket is kedvelem. Mindig ügyelt arra, hogy lehetőleg több fogás legyen, mert úgy igazi egy vacsora, ha van előétel, leves, főétel és valamilyen édesség vagy gyümölcs. Vagy ha leves nem, akkor legyen előételnek valamilyen saláta, kenőke, és úgy a főétel. A lényeg, hogy mikor úgy este hat körül megérkeztem, már ölelés közben elújságolta, hogy milyen meglepetések várnak a konyhában, és gyorsan döntsem el, mennyire vagyok éhes, mert akkor rögtön le is ülhetünk a megterített asztalhoz. A vacsoráink többsége már szerepel a szakácskönyvben, itt most néhány specialitás következik, amelyiknek saját története van.

Négyfogásos vacsora

Az egyik emlékezetes vacsorám: a konyhában ragyogó előétel fogadott zöld kistányérokra téve. Csak néztem és gyönyörködtem. Ezek tavaszi levelek, magyarázta és tanított is egyben Alaine, hogy mit látok, úgy értem, hogy ez csak sima zöld levél, mert nem kaptam salátát, pedig lementem érette a közértbe. De ha kapok, akkor azt drapp tányérra tettem volna. A fetát olívaolajban, finom zöld fűszerekkel pácoltam, volt még ajókagyűrűm, vajból kis gombócokat csináltam, amiket körbevett a szardíniagyűrű, meg a feta, a finom körözöttet paradicsomba töltöttem, a gombát pedig felszeletelve, citromos vízben tartottam, és csak az utolsó percben készítettem el, rajta kis majonéz. Ugye finom? Csak tátottam a számat. Utána jött a zöldborsóleves, vajgaluskával. Emelem a merőkanalat, hatalmas galuska csúszik a tányéromra. Képzeld Annácska, jegyezte meg nevetve, nagy meglepetésemre elfelejtettem eloltani a leves alatt a lángot, ezért a vajgaluska olyan hosszú ideig főtt, hogy megduzzadt és nagyobb lett. Sajnos, az utána következő citromos-fűszeres-gombás pulykamell receptjére már nem került sor, ezért most nem tudom leírni, mert addigra már az evésről átcsúsztunk az aznapi feladatok megbeszélésére. Pedig még édesség is várt rám, a gusztusos gyümölcsrizs, na meg az elmaradhatatlan vörösbor is a hűtőben.

Spanyol sonka, csirkepaprikás

Szokásommá vált, hogy mielőtt elindultam, felhívtam Alaine-t, hogy vásároljak-e valamit a vacsorához? Általában csak kenyeret vagy valamilyen gyümölcsöt vittem. Ma nagyon finomat akarok adni, újságolta örömmel, spanyol sonkát, amit külföldről hoztak régen látott barátok, becsomagolva érett, és finom nyers körte illik hozzá. Kíváncsi vagyok, hogy fog ízleni. Azért lesz csirkepaprikás is, nyugtatott meg rögtön, csak még nem döntöttem el, hogy nokedlivel vagy durum-csigatésztával adjam? Na de nincs is itthon lisztem, jutott eszébe hirtelen a megnyugtató megoldás.

Húsleves, sült csirke, krumplipüré

Egy csütörtöki reggel arra ébredtem, hogy nincs hangom, nem tudok nyelni, és mintha három gombóc akadt volna el a torkomban. Megmérem a lázam, magas, nincs kedvem se fölkelni, se reggelizni, maradok az ágyban. Nem megyek dolgozni sem, és telefonálok Alaine-nek, hogy sajnos, nem szokásom, de beteg lettem, ma nem tudok elmenni hozzá sem. Jó, majd akkor én megyek, mondta rögtön. Ezt meg hogy érted? Úgy, hogy gyorsan főz nekem finom húslevest, sült csirkét, krumplipürével, salátával, mert az dukál egy lázas betegnek. És hiába tiltakoztam, hiába könyörögtem, délutánra megfőzte, és egy ételhordóba bepakolta, aztán felült szépen a villamosra, és elhozta a finomságokat a nagybeteg Annácskának a Baross utcába, pedig fájt a lába, és nem is nagyon tömegközlekedett már egyedül.

Mézes eper

Az Alaine-féle különlegességek egyike a mézes eper. Semmi hókuszpókusz, egyszerű, eredeti az ötlet: ha az eper nem elég édes, szórhatsz rá porcukrot, de mennyivel finomabb mindez mézzel!

Őszibarack palacsintatésztában

Kisoroszi történet, nyári. Talán az első hosszú hétvége együtt, amikor már én is megvettem Kukorelly Banditól a szomszédos birtokot. Hol egyikünk, hol másikunk készített valami finomságot, és megegyeztünk, ki melyik nap jön sorra. Nálam nem volt még bevezetve a víz, így szendvicseket készítettem, Alaine viszont meleg ételt főzött. Meg is jegyezte, hogy ma olyan finomságot kapok, amit még biztosan nem ettem életemben. Könnyű, nyári uzsonna, mondta titokzatosan, mikor elém tette a tálat. Mi ez? Ropogósra sült, sárgásbarna, lapos gombócok illatoztak előttem. Kóstold meg, biztatott mosolyogva, de mégsem bírta ki, elárulta, mielőtt nekiláttam volna: palacsintatésztában sült őszibarackot eszem. És ha lenne, az akácvirágot, vagy a bodzavirágot is megforgathatnánk benne, mert úgy is mesés volna. És valóban ízlett, sőt még ettem is volna, mégis azon járt közben az eszem, miért jut valaki eszébe, hogy a gyümölccsel ennyit fáradjon, mikor az nyersen is legalább olyan finom?

Diétás reggeli

Egyik alkalommal Alaine azzal fogadott, hogy ő már csak diétásan kosztol. Esténként egyetlen sült krumplit eszik, kis vajjal, kivéve csütörtökön, amikor engem vár. Emlékeztetett, hogy a múltkor is hogy dugába dőlt, és mekkora bölcsesség volt megadnia magát a rábeszélésemnek, és milyen jó volt a vajas kenyér piros retekkel, amit a piacról hoztam. Igaz, amikor ettük, csalódtunk egy kicsit, hogy a retek kívül milyen gyönyörű, de belülről egy csöppnyit pudvás. Mesélte, hogy azt a diétát, amiről egy kedves ismerősétől hallott, hogy egyik nap csak fehérje, a másik nap csak szénhidrát, harmadik nap gyümölcs, aztán zöldség, ő is kipróbálta az elmúlt héten. De milyen is legyen az a csak fehérje reggeli? Aztán rájött: egy főtt tojás, egy darab sajt, hozzá valamilyen friss zöldség, mert azt mindig lehet. Kitűnő reggeli, ajánlotta nekem is.

Almakompót és köménymagleves

Ez volt az a két egyszerű étel, amivel nagybetegen is örömet tudtam szerezni Alaine-nek. És sokféle más aprósággal is, például kis szelet csokival, gyümölccsel, mikor mire vágyott, amikor a combnyaktörése után már nem tudott felkelni. És ameddig egyáltalán volt étvágya, néhányan, akik vállalni tudtuk, a hét valamelyik napján különböző finomságokkal leptük meg. Történt, hogy az egyik csütörtökön már nem az ágyban fekve, hanem tolószékben ülve, csinosan, fehér blúzban, frissen megfésülködve fogadott, és izgatottan ölelt meg. Annácska, nyújtotta felém a két karját nevetve, úgy döntöttem, hogy ma ünnep van. Azért öltöztem fel ilyen szépen, és terítettünk meg a nagyszobában, mert most oda tudok ülni az asztalhoz. Ez az unio mystica, ugye nem felejted el! És nem tudom hogyan, talán a készülődéstől, talán azért, mert megadta a módját az együtt evésnek, vagy a jókedvéből áradó pozitív energiáktól, nem tudom megmondani, de tényleg minden más lett. Egyik percről a másikra váltottunk, és rövid időre minden gondról és bajról megfeledkezve derűsen ettük meg aznap este a finom vacsorát, úgy, ahogyan a betegségének előtte.

Ablonczy Anna

Megjelent a Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft., Pozsony
és a Pesti Kalligram Kft., Budapest
közös kiadásában 2008-ban. Első kiadás.
Elektronikus kiadás – 2015

Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor

ISBN 978-80-8101-096-5

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0