Borítószöveg

Amszterdam, 1686. A tizennyolc éves Petronella Oortman a városba érkezését követően elfoglalja helyét dúsgazdag kereskedő férje, Johannes Brandt oldalán. Hamarosan rá kell azonban ébrednie, hogy az élete nem pontosan olyan lesz, mint amilyennek elképzelte, és hogy a Brandt-ház szívfacsaró titkokat rejteget.

Miközben kétségbeesetten igyekszik eligazodni a bonyolult viszonyok között, felbukkan egy titokzatos személy, egy miniatűrkészítő, aki rejtélyes küldeményeivel mintha csak az ő sorsát igyekezne egyengetni.

Jessie Burton a női sors és a szabadságvágy örök témáit járja körül, miközben regényének lapjain megelevenednek a tizenhetedik század végi Amszterdam hétköznapjai.

Fordította

Farkas Krisztina

A JAK Világirodalmi Sorozat 75. kötete

Sorozatszerkesztők

Bárány Tibor, Nádor Zsófia

A BABAHÁZ ÚRNŐJE

JESSIE BURTON

Libri Kiadó – József Attila Kör

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

The Miniaturist

Picador, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited, 2014

Fordította Farkas Krisztina

Sorozatszerkesztők Bárány Tibor és Nádor Zsófia

A JAK Világirodalmi Sorozat 75. kötete

Copyright © 2013 by Jessie Burton

Hungarian translation © Farkas Krisztina 2015

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Utószó © Margócsy Dániel

Szerzőfotó © Wolf Marloh

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely és Rajka Mária

Második kiadás

ISBN 978-963-310-626-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Keresztesi József

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lindának, Edwardnak és Pipnek

Petronella Oortman babaháza

Rijksmuseum, Amszterdam

A VOC rövidítés a Holland Kelet-indiai Társaságra, hollandul a Vereenigde Oost-Indische Compagnie-ra utal. A VOC-t 1602-ben alapították, és több száz hajója kereskedett Afrikával, Európával, Ázsiával és az indonéz szigetvilággal.

1669-re a VOC 50 000 alkalmazottal, 60 kereskedelmi ellenőrző tanácsi taggal (bewindhebber) és 17 régenssel rendelkezett. 1671-re a társaság részvényei az Amszterdami Börzén névértékük 570%-át érték.

Az a hír járta, hogy az Egyesült Holland Tartományokban – kedvező mezőgazdasági adottságainak és pénzügyi erejének köszönhetően – a szegények sokkal jobban étkeztek, mint angol, olasz, francia és spanyol sorstársaik. A gazdagok pedig mind közül a legjobban.

Raboljatok ezüstöt, raboljatok aranyat; száma sincs a rejtett kincseknek, gazdag minden drága edényben.

NÁHUM 2, 9

Mikor pedig a templomból kiméne, monda néki egy az ő tanítványai közül: Mester, nézd, milyen kövek és milyen épületek!

Jézus pedig felelvén monda néki: Látod ezeket a nagy épületeket? Nem marad kő kövön, a mely le nem romboltatik.

MÁRK 13, 1-2

(Minden idézet a Brandtok családi Bibliájában jelölt passzusokból származik.)

Amszterdam, Öregtemplom

1687. január 14., kedd

Mindenki arra számít, hogy a temetés csendesen zajlik majd, hiszen az elhunytnak nem voltak barátai. A szavak azonban Amszterdamban úgy folynak, mint a víz, elárasztják az ember fülét, és tápot adnak a romlásnak: a templom keleti szeglete már zsúfolásig megtelt. Az asszony a kórus biztonságos rejtekéből figyeli, amint kibomlik a jelenet, amint a céhtagok és a feleségeik a tátongó sír felé tartanak, akár a hangyák a méz irányába. Hamarosan csatlakoznak hozzájuk a VOC hivatalnokai és hajóskapitányai, a régensfeleségek, cukrászok – végül pedig a férfi is, még mindig a széles karimájú kalapjában. Megpróbál szánalmat érezni iránta. A szánalmat, ellentétben a gyűlölettel, dobozba lehet zárni, és félre lehet rakni.

A templom festett mennyezete – az egyetlen része, melyet a reformátorok nem romboltak le – úgy magasodik föléjük, mint egy hátára billent, pompás hajótest, vagy mint egy tükör, amely visszaveri a város lelkét. Ősrégi gerendáin festett ítélkező Krisztus, kezében karddal és liliommal, egy arannyal megrakott hajó szeli a hullámokat, a Szűz pihen a félholdon. Amint felcsapja maga mellett a régi stallum lapját, ujjai végigfutnak a deszka aljába faragott példabeszéden. A domborművön egy férfi egy zacskó pénzt ürít, arcára fájdalmas fintort véstek. Változott-e valami? – ötlik fel benne.

És mégis.

Ma még a halottak is készenlétben állnak, a sírtömbök holttestet rejtenek holttest hátán, porba keveredett csontokat a gyászolók lába alatt. A padló alatt asszonyok állkapcsai, egy kereskedő medencecsontja, egy testes mágnás üres bordái. Kicsiny holttestek is hevernek odalent, némelyik nem nagyobb egy vekni kenyérnél. Amikor látja, hogy az emberek miként fordítják el a tekintetüket az összesűrűsödött bánatról, hogyan lépnek távolabb az apró kőlapoktól, nem hibáztatja őket.

A sokaság közepette észreveszi azt, aki miatt jött. A lány kimerültnek, bánattól sebzettnek tűnik, amint megáll a padlóba mélyedő üreg mellett. Szinte észre sem veszi a polgárokat, akik eljöttek bámészkodni. A koporsóvivők végighaladnak a főhajón, úgy egyensúlyozzák a koporsót a vállukon, mint egy lanttokot. Az arckifejezésükből arra következtethet az ember, hogy némelyiküknek fenntartásai vannak a temetéssel kapcsolatban. Ez Pellicorne műve, gondolja. Szokása szerint megint bogarat tett a fülükbe.

Az effajta temetési menetek rendszerint szoros rendben zajlanak, elöl halad a polgármester, utána a köznép – ám ma senki sem törődik ezzel. Az asszony úgy véli, ehhez hasonló holttest még soha, Isten egyetlen házában sem jelent meg a városhatáron belül. Tetszik neki a menet szokatlan, dacos jellege. Lévén a kockázatra alapították, Amszterdam ma a bizonyosság után sóvárog, a tiszta, rendben tartott életút után, melynek során unalmas engedelmességgel vigyázza pénze kényelmét. Már tegnap el kellett volna mennem, gondolja. A halál túlságosan közel jár.

A kör feloszlik, ahogy a koporsóvivők beléfurakodnak. Amikor a koporsót minden ceremónia nélkül leeresztik a gödörbe, a lány az üreg szélére lép. Egy kis virágcsokrot dob le a sötétbe, amikor egyszer csak egy seregély szárnycsapkodása hallatszik, amely a templom meszelt fala mentén a magasba emelkedik. A fejek zavartan felé fordulnak, de a lány meg sem rezzen, ahogy a kórusban rejtőző asszony sem: mindketten az ívben lehulló virágszirmokat nézik, miközben felcsendül Pellicorne utolsó imája.

Amikor a koporsóvivők a helyére csúsztatják az új sírtömböt, egy szolgálólány térdel az eltűnő sötét üreg mellé. Felzokog; amikor pedig az elcsigázott lány nem tesz semmit, hogy megállítsa a könnyáradatot, a méltóság és a rend felbomlását többen rosszalló csettintéssel nyugtázzák. Két selyembe öltözött asszony áll a kórusülések mellett, és halkan pusmognak egymás között.

– Éppen az efféle viselkedés miatt tartunk itt – mormolja az egyik.

– Ha így viselkednek a nyilvánosság előtt, a falak mögött olyanok lehetnek, mint a vadállatok – feleli a barátnője.

– Igaz. De mit nem adnék, ha csak légy lehetnék azon a falon. Zzz-bzzz.

Elfojtanak egy kuncogást, a kórusban ülő asszony pedig észreveszi, hogy a kézfején a bütykök elfehérednek a faragott padtámlán.

A templom padlója lezárulván, a halottak biztonságos távolba kerülvén a kör végleg feloszlik. A lány, akár egy templomablakból kiesett ólomüveg szent, végre észreveszi a hívatlan képmutatókat. Az emberek fecsegni kezdenek, amint kilépnek a templomból, és a város kanyargós utcái felé indulnak, a nyomukban utolsóként a lány meg a szolgálója, akik némán, kart karba öltve mennek végig a templomhajón, majd lépnek ki az utcára. A férfiak többsége visszatér az íróasztalához vagy a pultjához, hiszen Amszterdamot a hullámok hátán tartani folyamatos munkálkodást kíván. A kemény munka hozta meg a dicsőséget, tartja a mondás, a restség hátán azonban visszacsúszunk a tengerbe. És manapság a dagadó hullámok egyre közelebb érnek.

Amint kiürül a templom, az asszony felemelkedik a kórusülésről. Siet, nem akarja, hogy felfedezzék. A dolgok megváltozhatnak, mondja, az elsuttogott szavak visszhangot vernek a falakról. Amikor rátalál a frissen lefektetett kőlapra, látja, milyen sietős munka volt, a gránit még melegebb, mint a többi síron, a belevésett szavak még mindig porosak. Még mindig nem tudja elhinni, hogy ilyesmi megtörténhetett.

Letérdel, és belenyúl a zsebébe, hogy befejezze, amit elkezdett. Ez az ő saját imádsága, egy miniatűr ház, olyan kicsi, hogy elfér a tenyerében, kilenc szobát és öt emberfigurát faragtak bele, olyan finom mestermunka, mintha az időt tudomásul sem véve készítették volna. Gondosan elhelyezi az áldozatát arra a helyre, ahová mindig is szánta, megkeményedett ujjaival megáldva a hűvös gránitot.

Amikor kilöki a templomkaput, a tekintete ösztönösen a széles karimájú kalapot keresi, Pellicorne köpenyét, a selyembe öltözött asszonyokat. Mind eltűntek, ő pedig maga maradhatna, ha nem hallaná a csapdába esett seregély csapkodását. Ideje indulni, de egy pillanatra még nyitva tartja a kaput a madárnak. Amikor az megérzi a szándékát, még távolabbra repül, a pulpitus mögé.

Az asszony a templom hűvös belsejére zárja az ajtót, szembefordul a nappal, és a gyűrű alakban elhelyezkedő csatornáktól megindul a tenger felé. Seregély, gondolja magában, ha te azt hiszed, hogy az az épület biztonságosabb, akkor nem én leszek, aki szabadon enged.