Borítószöveg

1977, Lappföld. Svédország vezető természetfotósa rendkívüli képet készít kisrepülőgépe fedélzetéről. Egy medve látható rajta, hátán furcsa lényt cipel. A fotós szerint egy troll lehet. Ez idő tájt nyoma veszik egy kisfiúnak az egyik dalarnai erdőségben. Az édesanyja szerint egy óriás rabolta el. Soha többé nem kerül elő.

2004. A fotós unokája, Susso saját kriptozoológiai, azaz mitikus lények felbukkanásaival foglalkozó honlapot üzemeltet. Amikor egy idősebb nő felhívja, és beszámol egy törpenövésű, szőrös kis lényről, akit a telke körül látott ólálkodni, Susso azonnal a helyszínre siet, és térfigyelő kamerát szerel fel. Nemsokára a nő unokája is eltűnik, az egyetlen nyom pedig a kamera homályos képe a furcsa lényről…

Spjut trolljai elemi erővel sűrítik magukba a meg- és felfoghatatlant: azt, amitől rettegünk, de meg akarjuk ismerni, sőt üldözzük. A Stallo különleges thriller, mely a műfajra jellemző feszültséget a természetfeletti misztikumával erősíti, egyúttal olyan szuggesztív valóságosságot kölcsönözve így a trolloknak, mellyel ritkán találkozik az olvasó.

Fordította

Fejérvári Boldizsár

A JAK Világirodalmi Sorozat 76. kötete

Sorozatszerkesztők

Bárány Tibor, Nádor Zsófia

Libri Kiadó – József Attila Kör

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Stefan Spjut: Stallo

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden, 2012

Published in Hungarian language by arrangement with Bonnier

Group Agency, Stockholm, Sweden

Fordította Fejérvári Boldizsár

Sorozatszerkesztők Bárány Tibor és Nádor Zsófia

A JAK Világirodalmi Sorozat 76. kötete

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány (közlemény) a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Copyright © Stefan Spjut, 2012

Hungarian translation © Fejérvári Boldizsár

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Utószó © Havasréti József

Szerzőfotó © Edvard Koinberg

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítófotó © Europress/Getty Images

Második kiadás

ISBN 978-963-310-627-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Haulitus Anikó

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Kiss Béla

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A GILISZTA KILAPÍTVA FEKSZIK az aszfalton, elnyúlva, akár egy kígyó. Sőt még hosszabban. Az országutat szegélyező fűben folytatódik. A fiú tekintete végigfut a nyálka borította csíkon, és látja, hogy a nyom az árkon is túlmegy, és egy szürke állat hasában ér véget. Egy borz az. Döglött ugyan, de még mindig bámul. A szeme fekete üveg, és egyik mancsa úgy mered fel, mintha integetne.

A kocsiajtó kinyílik, és hallani a fiú anyjának kiáltását.

De a fiú nem képes elszakadni az állattól.

Az anya most kiszáll.

Megáll a fiú mellett. Felhúzza az orrát, a szemüvege megemelkedik.

– Elütötték – mondja.

– De miért néz így ki, és mi ez itt?

– Az a bele. Biztos valami madár cibálta ki belőle. Vagy valami másfajta állat.

A fiú kíváncsi, milyen madár vagy állat lehetett az.

– Gyere már! – mondja az anya.

– De még nem pisiltem.

– Akkor hajrá!

Arcát az ablaküvegnek nyomja, de a fenyők olyan magasra nyúlnak, hogy alig látni, mi lehet fent a sűrű tűlevelek között. Két térde közt egy fantás üveget szorít, melyből időről időre hörpint egyet. Az üveg meleg, és az utolsó kortyok is egyre langyosabbak. Már majdnem három órája utaznak, a fiú egyvégtében sosem ült még ennyit autóban.

Amikor megállnak, nem is fogja fel, hogy végre megérkeztek.

Az erdő kellős közepén vannak, sehol egyetlen házikó.

Csak gaz mindenfelé.

– Itt vagyunk? – kérdezi a fiú.

Az anya egy ideig mozdulatlanul ül, mint aki töpreng, aztán kihúzza a slusszkulcsot, és kikászálódik. Kinyitja a fiúnak az ajtót.

Mintha a szúnyogok csak rájuk vártak volna. Mindenfelől megrohanják a betolakodókat, és akkora seregben támadnak, hogy a fiúnak és az anyjának minden porcikája egykettőre csupa csípés lesz. A fiú meg sem próbálja elhessegetni őket, csak áll meredten, a válláról lelóg a hátizsákja, a száját pedig hangos kiáltás hagyja el.

Az anya feldobja a táskáját a motorháztetőre, és előkotor belőle egy törülközőt, amelyet kabát gyanánt a fiú köré teker, jó szorosra húzva a nyakánál. Ezután nekiiramodik, egyik kezében a táskája, a másikban a bolti szatyor. Mintha barázdát vágna a magas fűbe, ahogy halad előre. Mentazöld, rövid ujjú frottíringet visel, két lapockáját elnyúló izzadságfolt köti össze, trapézfarmerja szinte lobog.

A fiú követi, a hátizsákjába rejtett műanyag tokban megcsörrennek a játékfigurák. Megragadja a vállpántot, miközben a másik kezével erősen fogja a törülközőt, nehogy elrepítse a szél. Egyre nehezebben fut, anyjának háta pedig nemsokára eltűnik a növényzet sűrűjében. A fiú utánakiált, várj, de a nő szalad tovább, csak annyit vet hátra a válla fölött, hogy siessen, ne maradjon le.

A páfrányok már szinte fallá állnak össze, mögöttük fenyők tornyosulnak, a tövüknél gyakorlatilag koromsötét van. A fiút mindenfelől borzas fűcsomók veszik körbe, rovarok tömegei surrognak-hemzsegnek a csomók belsejében, a törülköző-kabát csak úgy száll a szélben, ahogy fut.

Az erdő nyugalma tükröződik az ablakokon. Tobozok, vézna ágak és rég lehullott tűlevelek borítják a bádogtetőt. Odafenn a magasban hajladozik az erdei fenyők koronája, és az ég is egészen kiderült.

Az anya már ott áll az ajtóban. Grimaszolva lehajol, hogy benyúljon az esővető mögé.

– Siess már! – mondja, miközben felfeszíti a bádoglemezt, benyomja mögé az ujjait, és jobbra-balra fújva igyekszik elkergetni a szúnyogokat. A fiú kicsomózza a nyakára tekert törülközőt, a fejére köti, mint valami fejkendőt, és körbe-körbe forog. A tornacipője kopog a tornácon. A deszkák között mindenfelé fű sarjad, azt tapossa. A díszesen kifaragott korláton vízzel teli hamutartó áll. Valami légy vagy bogár mászkál odafenn: csak vékony lábai látszanak. Amikor a fiú közelebbről is megnézi, látja, hogy más rovarok is vannak ott, ellepik a korlátot. Mintha valami undorító leves lenne a hamutálban, boszorkányfőzet.

Az anya térdre ereszkedik, és megpróbál bekukucskálni az ablakbádog alá.

– Ez nem lehet igaz! – kiáltja.

Aztán eszeveszetten keresgélni kezd a fűben az ablak alatt.

A fiú egy darabig csak nézi, majd lenyomja a kilincset.

– Anya! – mondja. – Nyitva van.

A nő betolja a fiút a házba, beemeli a csomagot, és becsapja maga mögött az ajtót. A fiú megáll a sötét árnyalatú cikornyákkal díszített faliszőnyeg előtt, és hiába mereszti a szemét, el sem tudja képzelni, mit ábrázolhat. Talán egy baglyot? De most érzi, hogy megint oldalba taszítják, az anyja keze az, a műanyag szatyrot tartja, amely még mindig hideg az alján lapuló tejesdoboztól.

– Befelé!

A kiköpött szó mintha egyenesen belehasítana a térbe. A csönd szövedékébe, amely oly régóta uralkodik a hátrahagyott kunyhóban. A fiú is észrevette, és most elbizonytalanodik. Egy kicsit visszahőköl, mielőtt belépne.

– Menj már be!

A fiú tágra nyílt szemmel lép be a kunyhóba, és körülkémlel.

A falakon natúr fenyőburkolat van, rajta szövött tapéta. Itt-ott kicsiny táblácskák és pohártartók lógnak. Egy ajtó mögött emeletes ágyat pillant meg. Az ágytakaró négy sarkáról terjedelmes bojtok lógnak le. Bekukucskál. Egy kicsiny szoba az. Az ágy mellett zsámoly áll, rajta könyv. Az ablakon kinézve egy fára látni, hegyes levelei az ablakot karcolják.

A fiú leteszi a hátizsákját a konyhaasztalra, kinyitja a cipzárt, és előveszi a dobozt. Egy régi üvegedény az. BIG PACK, olvasható a fedelére ragasztott gyűrött feliraton. Óvatosan fejti le róla a befőttesgumit, nehogy véletlenül elszakadjon. Sok kis műanyag figura borul az asztalra. A Donald kacsás kekszekből származó darabok teljesen egymásba gabalyodtak, mintha csak mutatni akarnák, hogy összetartoznak. Hupikék törpikéi is vannak. Egy víziló nagyra tátja a pofáját. Egy gorilla hatalmas mancsaival a mellét veri. A vágtató ló egyszerűen nem akar megállni. A gubbasztó öregember azelőtt traktort vezetett, de a jármű már nincs sehol. Az öreg teljesen kék. Még a feje is.

A kályhával szemben van egy kis kanapé, oda ül le, mindkét kezében egy-egy törp. Egy gyűrött műanyag burájú állólámpa hajol fölé. Nincs benne körte, csak a helyén tátongó lyuk. A kunyhót anya egyik munkahelyi ismerősétől vették kölcsön, és a fiú azon morfondírozik, hogy nem illett-e volna villanykörtét is adni hozzá. Talán ugyanez az oka, hogy tévé sincs.

Van egy kis konyharész is, a fiú most odamegy. A hűtőszekrény olyan apró, hogy le kell hajolnia, ha ki akarja nyitni. Nincs benne semmi, nem világít, és még csak nem is hideg. Rendesen vissza kell nyomni az ajtaját, hogy csukva maradjon. A hűtő fölött a falat ugyanolyan linóleummal borították, mint a padlót, vörösbarna színű, és hatszögletű minták sorakoznak rajta.

Egy szögről műanyag fokhagymafüzér lóg. A fiú rámutat, és megkérdezi, hogy leveheti-e, az anya vállat von, persze hogy le. A fiú fellép egy sámlira, majd felmászik a mosogatóra, és úgy szedi le a füzért. Nem mintha olyan sok mindent lehetne kezdeni vele, de legalább addig is történik valami. A műanyagot tapogatja, kíváncsi, hogy milyen erősen vannak összeragasztva az elemek. Eközben az anyja körbejár a kunyhóban, és a szekrényeket, fiókokat nyitogatja. Ő is benéz a hűtőbe, aztán visszacsukja.

A fiú megjegyzi, hogy padló van a falon.

– Igen – kuncog a nő –, a padlón meg fal.

Áram van, de víz nincs, mint ahogy vécé sincs, és miután alaposan bekenték egymás arcát a szúnyogriasztóval, amelynek a tubusán egy hosszú lábú szúnyog látható, első dolguk megkeresni a budit. Elvégre jó, ha a fiú is tudja, hol van, ha kakilnia kell: pisilni bárhová pisilhet.

A piros dzseki kapucniját a fejébe húzva a fiú szorosan követi az anyját, aki eközben hessegeti a szúnyogokat, és nyomatékosan átkokat szór rájuk.

Hozzá lehet szokni, ígéri.

– Azokkal a legkomiszabbak, akik nem idevalósiak.

A fiú csak hallgat, és ő is csapkod. Mint egy kétszemélyes felvonulás.

A budi olyan közel van az egyik fenyőfához, hogy az anyának a hátával kell félretolnia a szúrós ágakat, mielőtt hozzáférhetne az ajtajához. A fiú számít rá, hogy a szagok esetleg nem igazán esnek majd jól neki, és ügyel, nehogy az orrlyukán keresztül vegye a levegőt. Nagy szemekkel kukucskál be a nő hóna alatt. A bódé falait gyantás faforgáccsal borították, amelyet a nedvesség hatására sötét penészréteg vont be. A deszkákon egy halom régi újság hever, de ha kell, az ember rendes műanyag ülőkén foglalhat helyet. Az ablakban döglött rovarok. Csak a puszta vázuk maradt, elszórva a szürke függönyanyagon, amelyet rajzszögekkel erősítettek az ablaknyílásra.

A vizet kútról kell hozni. A zöldre festett cső úgy mered ki a napsütötte, élénkzöld fűből, mint valami girbegurba növény. De víz nem jön belőle, csak a kallantyúja nyikorog, ahogy az anya erőlködik vele. A nő szemmel láthatóan egyre ingerültebb. A hajába nagy, piros pöttyös kendőt kötött; most az ujjhegyével benyúl a kendő alá, és megérinti erősen izzadt homlokát, amelyet olyan sűrűn borítanak a szúnyogcsípések, mint a kendőt a pöttyök.

– Maradt még üdítőnk?

A fiú megrázza a fejét, mert tudja, hogy mind elfogyott: az utolsó cseppig ő itta meg. A nő eltűnik a kunyhóban, és amikor visszatér, egy lábast tart a kezében.

– Gyere! – mondja, és az egyik lábával átlép az alacsony kerítésen.

A fenyőágak, amelyeket félrelök, szürkésbarna árnyalatúak, mintha elszáradtak volna, és az ember azt várná, hogy letörjenek, de mégsem. Amikor a fiú rálép egy mohával borított ágra, távolabbi része váratlanul felágaskodik, mintha a fenyő felemelné a fejét, és meg akarná nézni, ki az, ki merészeli megzavarni a nyugalmát.

A göcsörtös fatörzsek visszatükröződnek a sötét vízfelszínen. Körös-körül hosszú szálú fűcsomók. Azok is tükröződnek. Akárcsak az ég: hófehér foltok a fenyőlombok nyílásaiban. Az anya most leguggol, és a lábast belemeríti a vízbe. A fiú nézi, közben a szúnyogokkal viaskodik. Ezt most tényleg meg fogják inni?

– Majd meglátod – mondja az anyja kurtán.

A lábast most az egyik kezébe fogja, de a kapkodásban kilöttyinti a vizet, a fiú pedig titkon még örül is ennek, mert hogy ő ebből a vízből nem iszik, az aztán biztos. Az anya a szivattyú fejrészében lévő nyílásba tölti a vizet.

– Meg kell nedvesíteni a légsűrítőt – mondja, miközben fel-le mozgatja a kallantyút. Lassan csinálja, arcán összpontosítás tükröződik, a fiú árgus szemekkel lesi, kérdései bennakadnak. Figyel, csak a keze jár szakadatlan, ahogy a szúnyogokat hessegeti.

Eleinte ugyanaz a nyikorgás hallatszik, mint eddig, de egyszer csak: gluttyanás, majd szisszenés. Ez most jó vagy rossz? A fiú nem tudja, csak figyeli az anyját, aki folytatja a pumpálást. Az arca minden mozdulatnál enyhe grimaszba torzul, a fiú pedig megjegyzi, hogy mindez azért van, mert a koszos erdei vizet beleöntötte a nyílásba.

– Tudod, mit csinált egyszer a nagyapád? – feleli erre a nő, miközben műanyag vödröt akaszt a kút kallantyújára. Titokzatosan ránevet a fiúra.

A fiú megrázza a fejét.

– Belepisilt egy sörösdobozba, és azt öntötte bele a szivattyú fejébe.

Ez most komoly?

A nő felnevetett.

– Undi, mi?

A fiú zavarában csak a kút csövét bámulja.

Amikor feltör a víz, sötétre festi a műanyag vödröt.